Ч. Дж. Бокс
Три седмици да се сбогуваш

Превод от английски: Калина Кирякова, 2012

chitanka.info

На Марк и Джени

… и Лори, завинаги

Кръвожадните човеци мразят непорочния, а праведните се грижат за неговия живот. Неправеден човек е гнусота за праведниците, а гнусота за нечестивеца е оня, който ходи по правия път.

Притчи Соломонови — 29:10, 27

1.

Денвър

Беше събота сутрин, трети ноември. Още с влизането в кабинета си забелязах мигащата лампичка на телефонния секретар. Предишната вечер напуснах сградата доста късно, което значеше, че някой бе звъннал на моята линия посред нощ. Странно.

Казвам се Джак Макгуейн. Бях на трийсет и четири по онова време. Мелиса, съпругата ми, бе на същата възраст. Вероятно сте чували името ми или сте ме виждали по новините, макар че не бих се изненадал, ако не сте ме запомнили от първия път. На фона на всички събития, които се случват по света, нашата история е просто капка в морето.

Работех като рекламен специалист в денвърското Бюро за конгресен туризъм — градската агенция, натоварена с организационното обслужване на конвенции и развитието на туризма в региона. Във всеки град има такава. Аз работя здраво, често оставам до късно, а ако се налага, ходя до службата и в събота. За мен е важно да работя упорито дори в бюрократична обстановка, където това не се насърчава и не се възнаграждава допълнително. Вижте, аз не съм най-умният човек на света, нито най-образованият. Не притежавам нужната квалификация за поста си. Но моето преимущество се крие в това, че работя по-здраво от всички наоколо, дори когато не се налага. Аз съм голямата напаст в един офис, пълен с бюрократи, и се гордея с това. Това е единственото, което имам.

Преди да се захвана с каквото и да било обаче, натиснах копчето, за да чуя гласовото съобщение.

— Джак, обажда се Джули Перала. В агенцията…

Вперих поглед в телефона. Гласът й звучеше напрегнато и предпазливо; нищо общо с уверената и състрадателна Джули Перала от осиновителната агенция, с която Мелиса и аз се сближихме по време на дългия процес около осиновяването на деветмесечната ни Анджелина. Веднага си помислих, че може би им дължим още пари.

— Джак, ужасно ми е неприятно, че те търся в петък, и то на работа. Надявам се да получиш това съобщение и да ми се обадиш веднага. Трябва да говоря с теб незабавно… преди неделя, ако е възможно.

Продиктува служебния си телефон в агенцията и номера на мобилния си телефон. Записах ги.

После продължи:

— Джак, много съжалявам…

След две секунди мълчание — сякаш се канеше да каже още нещо, но не искаше или не можеше — тя затвори.

Седнах на стола си, прослушах съобщението още веднъж и погледнах изписания на екрана час. Беше получено в петък, 8:45 вечерта.

Първо набрах номера на агенцията, но обаждането се прехвърли директно към гласова поща, което изобщо не ме изненада. После позвъних на мобилния й телефон.

— Да?

— Джули, обажда се Джак Макгуейн.

— О!

— Каза да ти звънна веднага. Уплаши ме с това съобщение. Какво става?

— Не знаеш ли?

— Не… Какво да знам?

В гласа й се преплитаха гняв и паника.

— Мартин Диърборн не ти ли се е обаждал? Той е твой адвокат, нали? Нашите адвокати би трябвало да са го уведомили. О, божичко!

Сърцето ми се разхлопа, а слушалката започна да се хлъзга между пръстите ми.

— Джули, не знам нищичко. Диърборн изобщо не ми се е обаждал. Моля те, кажи ми какво става!

— Господи, мразя да съобщавам лоши новини.

— Хайде казвай!

Секунда мълчание.

— Биологичният баща на Анджелина си я иска обратно.

Накарах я да повтори, в случай че не съм чул правилно. Тя го направи.

— И какво като си я иска обратно? — попитах. — Ние я осиновихме. Тя вече е наша дъщеря. На кого му пука какво иска той?

— Не разбираш… сложно е.

Представих си Мелиса и Анджелина у дома, в тази мързелива съботна утрин.

— Ще се оправим с този проблем — казах. — Станало е някакво огромно недоразумение. Всичко ще бъде наред. — Но въпреки увереността ми, думите оставиха метален вкус в устата ми.

— Биологичният баща не е давал съгласието си за осиновяване, Джак. Майката се е подписала, но не и бащата. Ужасно неприятна ситуация. Твоят адвокат е трябвало да ти обясни всичко това. Не ми се навлиза в законовите подробности, защото не съм специалист. Но, както казах, положението е много сложно…

— Това не може да е истина — изпъшках аз.

— Много съжалявам.

— Но това е абсурдно — казах. — Тя е с нас от девет месеца. Родната й майка ни избра.

— Знам. Бях там.

— Кажи ми как да разкарам този проблем? — попитах аз и се наведох напред. — Трябва да откупим детето ли? Или какво?

Джули мълчеше.

— Джули, там ли си още?

— Тук съм.

— Искам да се срещнем в агенцията веднага.

— Не мога.

— Не можеш или не искаш?

— Не мога. Не бива дори да разговарям с теб. Изобщо не трябваше да ти се обаждам. Нашите адвокати ме предупредиха да не влизам в директен контакт с теб, но аз се почувствах длъжна да го направя.

— Защо не ни се обади вкъщи?

— Достраша ме — отвърна тя. — Представа нямаш колко много ми се искаше да можех да изтрия съобщението, което ти оставих.

— Оценявам това — казах, — но вече не можеш да ме зарежеш просто ей така. Трябва да разбера какво точно ми казваш. Трябва да ми помогнеш да разкарам този човек. Дължиш ни го.

Чух някакви странни звуци и си помислих, че връзката се разпада. После осъзнах, че тя плаче.

Накрая се успокои и каза:

— Наблизо има един ресторант, „Сънрайз Сънсет“. На „Саут Уодзуърт“. Мога да те чакам там след час.

— Аз може да позакъснея. Трябва да изтичам до вкъщи, за да взема Мелиса. Тя ще иска да присъства на този разговор. Най-вероятно ще се наложи да вземем и Анджелина с нас.

— Надявах се… — Гласът й изтъня и тя остави изречението си недовършено.

— Какво си се надявала? Че няма да ги доведа?

— Да. Така ще ми е много по-трудно… Надявах се да се видим насаме.

Треснах телефонната слушалка и си записах адреса на ресторанта.

Усетих присъствието на Линда ван Гиър още преди да е надникнала в кабинета ми. Жената имаше излъчване, което я изпреварваше. То би могло да се нарече и много силен парфюм, който я влачеше след себе си като трио пъргави дребни кученца на каишка. Линда ми беше началник. Внушителна, сериозна жена, същинска природна стихия. Веднъж Мелиса я бе нарекла „карикатура на проститутка“. Линда беше нахална, силно гримирана, с шлем от втвърдена коса, фризирана като застъпващи се плочки в бронята на праисторически динозавър. Изглеждаше така, сякаш носеше костюми с подплънки на раменете, само дето подплънките бяха собствените й рамене. Кървавочервени устни, толкова червени, че по зъбите й винаги имаше червило, което тя периодично овлажняваше с острия връх на езика си. Линда — като болшинството от хората, работещи в областта на международния туристически маркетинг — със сигурност бе мечтала да стане актриса или някакъв друг неопределен тип знаменитост, например член на жури в телевизионен конкурс за музикален идол. Жените в нашия офис не я харесваха особено, както и много хора от цялата туристическа индустрия, но аз се погаждах с нея. Дори се забавлявах с крайностите й.

— Здравей, миличък — каза тя още щом отвори вратата. — Виждам, че си получил указанията ми.

Дори не ги бях забелязал, но тлъстият кафяв плик, претъпкан с визитни картички, лежеше на бюрото ми. Миришеше на парфюма й, на цигарен дим и на разлято вино.

— Да, получих ги.

— Има няколко доста горещи — възкликна тя с пресилен ентусиазъм. — Направо ще ти опарят пръстите. Искам да се видим след половин час, за да ги обсъдим. — Тя ме огледа с присвити очи и попита: — Добре ли си?

— Не, не съм.

Нямах особено желание да навлизам в подробности, но трябваше да й обясня ситуацията, за да отложа срещата си с нея.

Тя ме слушаше с блеснали очи. Внезапно осъзнах, че подобни неща й доставяха удоволствие. Тя обичаше драмата, а аз й я осигурявах.

— Някакво момче иска попечителство върху бебето ти? — попита.

— Да, но аз възнамерявам да го оспоря.

— Манията по бебетата ме е подминала. Винаги ми е била крайно непонятна — каза тя и поклати глава. Нямаше деца и много държеше да се знае, че не възнамерява да прави подобна стъпка в живота си.

Кимнах й, все едно я разбирах. Много деликатна тема.

— Виж какво — каза тя, — нали знаеш, че в понеделник заминавам с началството за Тайван. С теб трябва да се видим преди това. Дявол да го вземе, измъкнах сънения си задник от кревата и се довлякох тук единствено заради теб. Трябва да се срещнем на всяка цена.

— Непременно — отвърнах аз. — Нека ти се обадя, щом приключа разговора си с Джули Перала. Това е единствената ми молба.

— Искаш твърде много от мен — гневно отсече тя.

— Ще ти се обадя веднага — обещах аз. — Дори ще дойда да се срещна с теб у вас, ако искаш.

— Гледай да го направиш — каза тя и се завъртя на пета, а токчетата й затракаха по пустия коридор като полудели палки по ръба на барабан.

Когато се прибрах, заварих Мелиса на пода с Анджелина. И преди да съм успял да си отворя устата, Мелиса попита:

— Какво се е случило?

— Обади се Джули Перала. Каза, че възникнал проблем с осиновяването.

Мелиса пребледня и погледът й трескаво зашари между мен и Анджелина.

— Бащата искал да си я вземе обратно.

— Да си я вземе обратно? — извиси глас Мелиса. — Обратно? — Та той никога не я е виждал!

Запознах се с Мелиса преди тринайсет години, когато и двамата учехме в Държавния университет на Монтана. Тя беше слабичка брюнетка с нефритенозелени очи — привлекателна, умна, атлетична, естествена, самоуверена — високи скули и сочни, изразителни устни, които имаха навика да издават и най-съкровените й мисли. Тя грееше. Привлече ме мигновено, по някакъв безумен, почти химически начин. Усещах влизането й в претъпкано помещение още преди да съм я видял. Е, по онова време сърцето й беше заето — имаше сериозна връзка със звездата на отбора по ръгби. Бяха удивително красива двойка и аз ненавиждах младежа поради едничката причина че Мелиса му принадлежеше. Но въпреки това копнеех за нея. Мисълта за нея ме държеше буден нощем. Когато чух новината за раздялата им, казах на приятеля ми Коуди:

— Ще се оженя за нея.

— Мечтай си — отвърна той.

— Да, мечтая си.

— Зле си се ориентирал — каза той и ме посъветва да забравя за нея и да се отдам на забавления, алкохол и секс. Само че аз не го послушах, а я поканих на среща и се превърнах в господин Утеха. Тя ме намираше за стабилен и забавен. Аз я разсмивах с удоволствие. През всичките тези години съм искал — и все още го искам — едно-единствено нещо: да я правя щастлива. Оженихме се и три години по-късно тя поиска деца. Следващата стъпка; следващата лесна и логична стъпка. Или поне така смятахме.

Изражението на лицето й ме съсипа. Изпълни ме с гняв и с желание да ударя някого.

Наведох се и взех Анджелина на ръце. Тя изписка от радост. Преди това малко момиченце да се появи в живота ни, нямах представа, че мога да изпитвам такава любов. Тъмнокосата ми красавица, невинна като ангелче. С огромни очи, широко отворени — сякаш непрекъснато се намираше в състояние на приятна изненада. Коса, която щръкваше нагоре, щом станеше от сън. Четири зъбчета-перлички, две отгоре и две отдолу. Имаше прекрасен смях, който тръгваше от дълбините на корема й и постепенно обземаше цялото й тяло. Заразителният й смях се прехвърляше върху нас и ние също започвахме да се смеем, което я караше да се смее още по-силно, и така докато се умореше. Смееше се толкова силно, че веднъж попитахме педиатъра дали това не е признак за някакъв здравословен проблем, но той просто поклати глава. Отскоро казваше „та“ и „ма“. Гледаше ме с такова възхищение, сякаш аз бях най-великото и най-силно същество на земята, а това събуждаше у мен желание да я пазя и защитавам от всичко и всички. Тя беше моето малко момиченце и — също като Мелиса — ме караше да мисля по коренно различен начин за моето място на тази земя. В нейните очи аз бях бог, който не би могъл да навреди на никого. Аз бях великан — нейният великан. Не исках да я разочаровам. Никога. Но днес имах чувството, че правя точно това с новината, която носех.

В първия момент си помислих, че съм записал адреса или името на ресторанта погрешно, защото не успях да открия Джули Перала на никоя от масите. Извадих телефона си, за да й звънна, и точно тогава я видях да ми маха от залата в дъното, предназначена за частни партита. Прибрах телефона обратно в джоба си.

Джули Перала имаше широко лице, широк ханш, топли очи и предразполагаща професионална усмивка. Излъчваше някаква смесица от съчувствие и прагматичност, и ние мигновено я харесахме още щом се запознахме, месеци преди да изберем агенцията им. Прие присърце проблема ни, но без да се натрапва, и демонстрираше много повече знания относно „разпределенията“, в сравнение с който и да било друг служител от останалите агенции. Нищо в живота й не я правело по-щастлива, каза ни тя, от разпределение, удовлетворяващо перфектно и трите страни — биологичната майка, осиновителите и детето. Жената вдъхваше доверие и ние й се доверихме. Освен това забелязах — в редките моменти, когато се отпускаше — че притежава цинично чувство за хумор. Имах чувството, че след няколко питиета се превръща в душата на компанията.

— Кафе? — попита тя. — Аз вече закусих.

— Не, благодаря — отвърнах аз и замълчах.

Мелиса държеше Анджелина плътно до себе си и пронизваше Джули Перала с такъв поглед, че мислено се помолих никога да не го усетя върху себе си.

— Познавам управителя — каза тя, отговаряйки на въпроса, който тъкмо мислех да й задам. — Знаех, че ще ми позволи да използваме тази зала. Би ли затворил вратата?

Направих го и се върнах обратно. Тя си наля кафе от термоса на масата.

— Рискувам много с тази среща — каза тя, упорито избягвайки погледа ми. — От агенцията ще ме убият, ако разберат. Всички бяхме инструктирани, че оттук нататък ще контактуваме единствено чрез адвокатите си.

— Но? — помогнах й аз.

— Но аз ви харесвам много. Вие сте добри хора, напълно нормални. Сигурна съм, че обичате Анджелина. Смятам, че ви дължа един откровен разговор.

— Оценявам това.

Мелиса продължаваше да я изпепелява с поглед.

— Ако се случи така, че си навлека неприятности заради това, ще бъда много разочарована. Но се надявах да поговорим спокойно поне веднъж, без присъствието на адвокати.

— Слушаме те — подканих я аз.

Отне й няколко секунди да обмисли как да започне.

— Не мога да ви опиша колко зле се чувствам заради този проблем — каза тя. — Не е честно това да се случва на толкова симпатична двойка като вас.

— Съгласен съм.

— Не биваше да крием от вас, че съдия Джон Морланд се свърза с нас преди три месеца. Надявахме се, че ще успеем да решим проблема помежду си и точно това му предложихме. Искрено се надявахме, че няма да се наложи да ви безпокоим за това и че вие никога няма да узнаете, че такъв проблем изобщо е съществувал.

— Кой е съдия Морланд? — попитах. — Той ли е биологичният баща?

— Не, не. Биологичният баща е неговият син, Гарет. Гарет е последна година ученик в гимназия „Чери Крийк“. На осемнайсет години е.

— Просто не е за вярване — казах.

Тя сви рамене.

— Така е. Но ако бяхме успели да решим този проблем помежду си, сега нямаше да водя този разговор с вас. Такъв проблем просто нямаше да съществува.

— Деветдесет и девет процента — обадих се аз. — Ти ми го каза, спомняш ли си? Когато се поинтересувах дали биологичният баща се е отказал писмено от правата си?

Лицето й помръкна.

— Спомням си. И е вярно. Наистина е така. Участвала съм в почти хиляда разпределения през живота си, но такова нещо се случва за пръв път. Просто не сме очаквали, че е възможно.

— Ти нали ни каза, че сте се опитали да издирите биологичния баща? — тъжно попита Мелиса. — Не ни ли каза, че се е съгласил да подпише документите?

Джули кимна.

— Какво се случи?

— Проследихме го до Холандия. Беше отседнал у роднини на майка си, предполагам. Не съм го виждала, но моя колежка е разговаряла с него. Обяснила му ситуацията и той се изненадал, според нейните думи. Съгласил се да подпише документите, в които дава съгласието си за осиновяване, и оставил номер на факс, на който да го открием при нужда. Изпратихме му документите.

— Но той така и не ги е подписал — довърших аз.

— Стъпихме накриво — призна тя. — Жената, която контактуваше с него, напусна агенцията. Ако сме допускали, че съществува и най-малка вероятност той да откаже да подпише, щяхме да ви държим в течение. Доколкото знаехме, той не е искал да става родител. Но нямаме право да го притискаме. Не можем да му оказваме натиск. Той сам трябва да вземе решение.

Гневът ми растеше лавинообразно и достигна такива измерения, че се наложи да отместя поглед встрани.

— В правно отношение сме изрядни — съчувствено каза тя с почти извинителна нотка в гласа. — Уведомихме го с публично известие и направихме всичко необходимо. Липсата на подписани документи не е толкова необичайно явление, защото съдията винаги — абсолютно винаги — предоставя пълни родителски права на осиновителите в случаи като този. В крайна сметка, не можем да позволим на един безотговорен биологичен баща да забавя осиновяването, нали така?

— Вие ли се свързахте с бащата на Гарет? — попитах.

— Обикновено не контактуваме с родителите на биологичния баща. Това се счита за натиск.

— Но знаехте за него, така ли? Знаехте, че баща му е Джон Морланд?

— Не.

— Интересното е, че майка му не е знаела за това, макар че са били заедно отвъд океана, когато вашата агенция се е свързала с него. Как е възможно да не е знаела?

Джули сви рамене.

— И на мен ми изглежда странно, но целият този случай изобилства от странности. Може би е знаела, но не е искала да го споделя със съпруга си. Защо — нямам представа.

— Значи този съдия Морланд влиза в картинката след като Гарет му разказва за случилото се?

— Доколкото ми е известно, да.

— И тогава адвокатите на Морланд се свързват с агенцията?

Тя сведе поглед надолу.

— Да. Когато получихме писмото им, оставаха по-малко от десет дни до изтичането на публичното уведомление. Ако бяха изчакали само още две седмици, родителските права щяха да бъдат присъдени на вас. Въпрос на лош късмет.

— О, да — саркастично отбелязах аз.

— Ако ти и Мелиса решите да не оспорвате иска на Морланд, нашата агенция ще направи всичко възможно да разреши този проблем във ваша полза.

— И какво означава това? — попита Мелиса.

Джули пое въздух и вдигна глава, за да срещне погледа на Мелиса.

— Присъствала съм на организираните от агенцията срещи с адвокатите ни. Имаме готовност да ви възстановим незабавно всички такси и хонорари, и да ви уредим — напълно безплатно — ново разпределение. Ще бъдете включени с предимство в списъка с чакащи, за да получите ново бебе. Ще ви предложим и солидно обезщетение, както и искрените ни извинения за случилото се. Но това е извънсъдебно споразумение, което важи единствено ако успеем да опазим случая в тайна от медиите. Съгласете се, че разгласяването на този проблем би могло да уплаши потенциалните осиновители, а последното нещо, което някой би искал, е да се намалят шансовете на изоставените деца да попаднат в любящо семейство.

— Не е възможно това да се случва наистина — измърмори Мелиса по-скоро на себе си, отколкото към Джули Перала.

— Защо вашите адвокати не се свързаха с нашия относно тези срещи? — попитах аз. — Не е ли това част от процедурата?

— Мислех, че са го направили — каза тя.

— Но ние не сме уведомени.

Тя сви рамене.

— Не съм адвокат.

— Очевидно нашият също не е — просъсках аз.

— Ти не разбираш — каза Мелиса. — Не можем да загубим бебето си.

Джули отвори уста, за да каже нещо, но прехапа устни и извърна поглед встрани.

— Не можем да загубим бебето си — повтори Мелиса, но този път тонът й граничеше с викане.

— Съдия Морланд е много властен човек — тихо каза Джули. — Останах с впечатлението, че винаги получава онова, което иска.

— Разкажи ми за него — помолих аз. — Искам да знам срещу какъв човек се изправям.

— Богат човек — каза тя. — Богатството принадлежи на жена му, доколкото ми е известно. От съдийска заплата не може да се забогатее, предполагам. Притежава много недвижими имоти. Споменавам го, защото ти попита дали е възможно да предложиш на Гарет пари, за да се откаже от намерението си. Неприятно ми е да го кажа, но се опасявам, че няма да успееш. А съдията прави впечатление на толкова приятен човек. Привлекателен, самоуверен; от онзи тип хора, които веднага харесваш и се надяваш да е взаимно, защото не би искал да ги разочароваш, нали се сещаш?

— Джули, става ми зле, като се замисля за всичките ви срещи, на които сте ни обсъждали без наше знание — казах.

Тя кимна и отново извърна поглед встрани.

— Обсъждахме неговите опции. Той е много загрижен за правилното протичане на процедурата, защото не иска да ви причинява болка.

— Колко мило от негова страна — каза Мелиса.

— Кажи ми, Джули — обадих се аз, — как живееш в мир със себе си?

Тя зарови лице в шепите си и се разхълца. Почувствах се ужасно, че отново я карах да плаче. Но не взех думите си обратно.

Накрая тя взе салфетка от масата и избърса сълзите си. Размазаната й очна линия изглеждаше като белег на бузата й.

Мелиса стана от стола си.

— Трябва да сменя памперса на Анджелина — каза тя и тръгна към изхода. — След малко се връщаме.

Известно време стояхме мълчаливо, като старателно избягвахме да се погледнем.

— Има нещо, което би могла да направиш за нас — казах.

— Какво е то?

— Да ми отговориш искрено на един въпрос. Ако ти беше на наше място, щеше ли да се бориш в съда? Имаме ли някакъв шанс за успех, според теб?

Тя тъжно поклати глава.

— Единственото, на което бихте могли да се надявате, поне според мен, е съвместно попечителство. Ако бях на ваше място, бих се молила съдът да даде детето на Джон и Кели… а Гарет да стои колкото се може по-далеч от нея.

Усетих как кожата ми настръхва.

— Какво имаш предвид?

Тя поклати глава.

— Има нещо сбъркано в това момче. Плаши ме. Нямам представа защо. Просто усещам, че има нещо нередно в него.

— О, боже! — изпъшках аз.

Тя стисна устни и се вторачи в ръцете си.

— Щом влезе в затворено помещение, сякаш сваля температурата на въздуха с няколко градуса. Няма топлина. Изглежда коварен и безчувствен. Не бих му поверила дете… или каквото и да било друго.

Размърдах се неспокойно и се наведох напред.

— Разбирам те много добре, но няма ли нещо конкретно, което би могло да ми свърши работа? Нещо, което бихме могли да използваме като доказателство, че Гарет няма да е добър баща за Анджелина?

Джули стоеше неподвижно и разсеяно галеше с пръсти чашата си с кафе. Размишляваше.

Накрая каза:

— Имаше някаква неприятност около него в училището. По време на един от разговорите ни с Джон, телефонът му звънна. Обади му се някой от училището на Гарет и той незабавно прекрати срещата ни. Нямам представа защо са го търсили, но изглеждаше доста разтревожен.

— Това се случва в рамките на последния месец, така ли? — попитах аз, опитвайки се да прикрия гнева си от факта, че семейство Морланд и осиновителната агенция са се срещали тайно зад гърба ни.

— Да.

— Нещо друго?

— Има още нещо, но то е също толкова безполезно. Докато преглеждахме с тях молбата ви за осиновяване…

Поех дълбоко въздух и гневно го изпуснах, но тя продължи:

— … съдията отбеляза, че имате куче.

— Хари.

— Съдията каза, че те не можели да имат домашни любимци, защото Гарет не се разбирал с тях. Странен избор на думи, така ми се стори. Не че е алергичен, примерно, или че не иска да се грижи за тях… не се разбира с тях. Усетих, че му се искаше да върне думите си назад.

— Това ли е всичко? — попитах.

— Да — отвърна тя. — Наистина прозвуча безполезно, щом го изрекох на глас.

— Благодаря. Все пак е нещо, от което мога да тръгна. Макар че от тази твоя информация леко ми се повдига.

— Да — каза тя и най-после вдигна глава, за да ме погледне право в очите. — Според мен единственото спасение е да убедим Гарет… някак си… да се откаже писмено от родителските си права.

— Точно към това се стремим — отвърнах. — Само че нямаме никакъв напредък.

Тя пое дълбоко въздух и измърмори нещо от сорта, че мрази да плаче пред хора.

— Може би има нужда от по-сериозно убеждаване — продължи тя с гневна нотка в гласа.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид — каза тя и се наведе напред с блеснали от ярост очи, — че ако Анджелина беше моя дъщеря, щях да платя на двама татуирани мотоциклетисти да му изкарат ангелите до такава степен, че сам да попита къде трябва да се подпише. Гарет има нужда от убеждаване, което да го накара да забрави, че баща му е твърдо решен да се сдобие с внучка.

Облегнах се назад. Това определено ме изненада и очевидно не й беше хрумнало току-що.

— Говоря хипотетично, разбира се — уточни тя. — Не като представител на агенция за осиновявания.

— Разбира се — отвърнах.

— Дали е възможно да бъде сплашен? — Тя се замисли за момент и прошепна: — Според мен е възможно.

По пътя към къщи казах на Мелиса:

— Приемаш нещата много по-спокойно, отколкото очаквах.

— Изобщо не съм спокойна — каза тя. — Вътрешно умирам. Но това обяснява съобщението от съдия Морланд, получено на телефонния ни секретар. Казва, че ще намине утре следобед.

— Исусе! — възкликнах.

— Какво ще правим?

— Смятам да се видя с Мартин Диърборн — казах. — Ще отида направо у тях. Не се обаждай на съдията. Всъщност, най-добре изключи телефона. Ще те търся на мобилния, така че го дръж подръка. Съдията може да отложи идването си у нас, ако не е сигурен дали сме получили съобщението му.

Тя се изсмя — смразяващ, непознат кикот, който чувах за пръв път и се надявах да е за последен. Фалшив смях, преливащ от ужас и отчаяние.

— Нали си чувал, че преди да умреш, животът ти минавал пред очите ти като на кино? — каза.

— Да.

— Точно това се случва в момента.

Мартин Диърборн, нашият адвокат за осиновяването, стоеше на алеята пред къщата си. Носеше спортен пуловер в златисто и черно с надпис „Колорадо Бафълоуз“ и товареше възглавници и одеяла в багажника на високопроходимия си „Мерцедес“ M-класа. Буквите CU върху регистрационната табела ме подсетиха за дипломата от Колорадския университет, която висеше на стената в кабинета му. Диърборн беше пълничък мъж с жълтеникавочервена коса и светлокафяви очи, които изглеждаха огромни зад дебелите стъкла на очилата му. Имаше огромна глава, дълбок басов глас и ръце с размерите на свински бутове. Присви очи, докато паркирах десетгодишното си чероки, защото очевидно не разпозна нито колата, нито шофьора — поне не веднага.

Когато излязох от колата, мимолетното изражение на лицето му ми подсказа, че знае защо съм там, но не иска да го признае.

Съпругата му, кльощава жена с изпито лице, облечена в пуловер като неговия, излезе от гаража и ме огледа подозрително.

— Кой е този? — попита.

Мартин й направи знак да се прибира. Положи огромно усилие да прикрие емоциите си, но не успя да се справи.

Жена му погледна театрално към часовника си и той побърза да я успокои:

— Знам. Ще успеем да хванем началото.

— Аз не се тревожа за началото на мача, а за партито преди това — изсумтя тя.

— Ще стигнем навреме, не се тревожи.

Жената се намръщи и влезе обратно в гаража.

— Джак — каза той, — това спокойно може да почака до началото на работния ден в понеделник. Със съпругата ми ще…

— Кучи сине, колко време щеше да чакаш, преди да ни кажеш?

— Понеделник. В рамките на работния ден. Тогава работим, Джак.

— Понеделник е твърде късно и ти го знаеш!

— Виж какво — каза той и понижи гласа си до служебния адвокатски тембър, който използваше, когато искаше да впечатли Мелиса и мен, — бях в Колорадо Спрингс във връзка с едно голямо гражданско дело. Нямах възможност да отговоря на обажданията им през деня, защото се намирах в съда.

Пристъпих толкова близо до него, че той видимо потръпна от уплаха.

— Нямахте ли обедна почивка? Нямаш ли асистенти, които да се обадят от твое име?

Той извърна поглед встрани.

— Дявол да го вземе, вината е изписана по лицето ти! — казах. — Трябва да ни измъкнеш от тази каша, и то веднага. Утре този човек ще дойде вкъщи заедно със сина си.

Гласът му вече не звучеше служебно.

— Съветвам те да се държиш любезно. Опасявам се, че законът е на негова страна.

Протегнах се и сграбчих парче от колорадския му пуловер, но бързо го пуснах. Не успях да се сдържа. От гаража се разнесе гласът на съпругата му:

— Скъпи, налага ли се да викам полиция?

— Не — отвърна той. — Всичко е наред.

— Значи ти си наясно с целия случай! Аз пък ще те посъветвам да се държиш като адвокат. Като наш адвокат. Трябва веднага да отидем в съда и да предприемем нещо. Няма ли начин да издадем ограничителна заповед или нещо такова? Не можем ли някак да предотвратим това посещение?

— Трябва да го проуча.

— Не разполагаме с толкова време.

Той се обърна към мен с почервеняло лице и ме погледна право в очите.

— Джак, той е действащ федерален съдия. Назначен от президента и одобрен от Сената. Не мислиш ли, че би трябвало да е наясно със закона? По дяволите, та той самият е част от закона!

— Значи нищо не може да се направи, така ли? — попитах.

— Нашата кантора има насрочени дела при него за следващия месец, Джак. Големи дела. Дела за милиони долари с държавно участие. Попадам в сериозен конфликт на интереси.

Поклатих глава. Прииска ми се да го размажа с юмрук. Жена му продължаваше да стои в гаража с телефон в ръка, готова да извика полицията. Посочи слушалката с пръст, а устните й безмълвно произнесоха „9-1-1“.

— Той наясно ли е, че аз съм твой адвокат? — попита Диърборн.

— Не — казах, — защото ти не си си мръднал пръста за нищо. Откъде би могъл да знае?

— Трябва да се успокоиш малко — каза той. — Освен това се опасявам, че трябва да си намериш нов адвокат. Аз не съм твоят човек за този случай. Той е пръв приятел с кмета и с губернатора, за бога! А името му се спряга като кандидатура за Десети окръг на Федералния апелативен Съд, че и по-нагоре.

— Какво всъщност се опитваш да ми кажеш?

— Опитвам се да ти кажа, че той не просто познава закона, а знае как да работи с него в своя полза. Това са дълбоки води, Джак. Ти никога не си споменавал, че се изправяш срещу съдия Морланд.

— Защото не знаех.

— Според мен ти трябва да се успокоиш и да видиш случая от неговата гледна точка.

— Според мен ти си уволнен — казах аз, макар че той вече се бе оттеглил сам.

— Чудесно.

— Девет-едно-едно — извика жена му и вдигна телефона във въздуха като тотем.

Шофирах бесен до къщата на Линда ван Гиър. Заварих я по анцуг, с пусната коса, сновяща между аквариума в дневната и тоалетната чиния в банята. Изхвърляше мъртви риби една по една. В градската й къща цареше невъобразим хаос.

— Ето това се случва, когато непрекъснато си в командировки и молиш съседа си да храни рибите ти, а той забравя и отива на ски, защото снежецът беше супер, пич — ядосано каза тя. — Връщаш се и намираш аквариум, пълен с умрели твари.

Обясних й, че ситуацията ми се е влошила и се налага да отложа планираната за следващата седмица командировка до Международната туристическа борса в Берлин.

Тя ме зяпна като втрещена. От мъртвата ангелска рибка в малкото кепче се стичаше вода и капеше по пода.

— Значи искаш да изпратя другиго в Берлин, така ли?

— Да.

— И кого предлагаш да изпратя?

Нашият отдел се състоеше от нас двамата. Предложих новата ни служителка Рита Грийн-Белардо, която нямаше много задължения в качеството си на изпълнителен асистент.

— Бременна е — каза Линда. — Току-що научих. Ще си роди бебето, ще излезе в отпуск по майчинство и ще ни напусне. Чух я да казва на нейна приятелка, че това е планът й. Не можем да разчитаме на нея.

Тогава споменах името на Пийт Максфийлд, който оглавяваше отдела за връзки с медиите. Понякога Пийт работеше с чуждестранни журналисти и би могъл да използва опита си в Берлин. Но Линда не харесваше Пийт.

— Миличък — каза тя. — Пийт е долен тип. През цялото време ще лочи немска бира и ще се опитва да завлече в хотелската си стая някое глухо, сляпо и тъпо немско момиче, или пък ще прахоса по проститутки целия си бюджет за развлечения. Това е нашият най-голям и най-важен пазар. Не можем да пращаме хора просто за да отбием номера. Единственият ни избор съм аз, и ти го знаеш много добре.

Знаех го, но не исках да я моля.

— Аз ще бъда в Тайван — каза тя. — Няма как да съм на две места едновременно.

Вече усещах накъде отиват нещата.

— Ти просто трябва да присъстваш на важната среща с Малкълм Харис — каза тя.

Англичанинът Малкълм Харис бе легендарният собственик на туристическа компания, наречена „АмериКан Адвенчърс“ — словесна заигравка с Америка и Канада — която изпращаше хиляди британски туристи в Северна Америка на индивидуално организирани екскурзии. „АмериКан“ бе най-предпочитаният туристически оператор до Денвър и Маунтин Уест, което автоматично ги превръщаше в много важен клиент. Имахме изрична заповед да се отнасяме с него като с бог, въпреки репутацията му на кавгаджия и особняк, който непрекъснато се бие в гърдите, че знае за Америка много повече от всички американци, които някога е срещал. Очакваше от околните да му се умилкват, да го поят и хранят, и точно това получаваше. Всяка негова молба автоматично се превръщаше в приоритет номер едно както за нашата фирма, така и за всички рекламни туристически бюра в региона. Линда бе позорно известна с навика си да му се лепва като пощенска марка, когато работеше за европейския пазар — попиваше всяка негова дума, смееше се на всичките му шеги и го гледаше с „очите на Нанси Рейгън“, както бе казал веднъж един от нейните зложелатели.

— Както ти е известно, той възнамерява да създаде клон на компанията си в Щатите и специализиран контактен център, който да обслужва резервациите и екскурзиите му — каза тя. — Говорим за стотици работни места. Насочил е вниманието си към три града: Ню Йорк, Лос Анджелис и Денвър. Ние имаме най-големи шансове заради местоположението ни на картата. Ако избере Денвър, кметът ще бъде много доволен от нас, защото осигуряваме не само туристи за града, но и нови работни места за жителите му. Сигурна съм, че Харис се среща с представители от Лос Анджелис и Ню Йорк. И ако ти просто не се появиш в Берлин, за да го убедиш да избере Денвър, това ще е сериозна загуба за нас.

— А кметът знае ли за това?

— Уведомих го в доклада си до него миналия месец. Главният административен секретар ми изпрати имейл по този повод миналата седмица. Попита дали има развитие около решението на „АмериКан“.

Оставих я да продължи, без да я прекъсвам.

— Миличък — най-после каза тя, — осъзнаваш ли, че при всеки бюджетен недостиг в града ни, когато се налага да отрежат финансирането в определена област, някой винаги предлага това да е рекламата на международния туризъм? Ние сме най-лесни за отритване, защото смятат, че работата ни е песен и не вършим нищо друго, освен да обикаляме света със самолет. Лесно е да ни зачеркнат, разбираш ли? Таб Джоунс не ни обича, за него ние сме просто начин да обикаля света и само поради тази причина все още не е ударил секирата на нашия бранш. Но при всяко бюджетно свиване аз излизам на тепиха и се боря за нас. Посочвам им факти и цифри, а последният път им казах, че има голяма вероятност „АмериКан“ да отворят клон на компанията си тук. Таб и кметът изпаднаха във възторг, защото туристите може да са духове, но една сграда със стотици работни места е нещо реално, за което той може да си припише заслуги. Чуваш ли ме?

— Да — отвърнах.

— Ако не отидеш, миличък, и двамата можем да се озовем на опашката за безработни, а аз се нуждая от тази работа.

— Аз също.

Не се шегувах. Откак Мелиса напусна работата си, за да се грижи за Анджелина, ние буквално изнемогвахме с вноските по кредита за къщата. Нашият заем бе един от най-лошите възможни варианти и със сигурност един от най-лошите ни житейски избори. Ние нямахме никакъв гратисен период. Ако аз изгубех работата си… господи, представа нямах какво щяхме да правим. Особено при сегашното ни положение, когато най-вероятно щеше да ни се наложи да доказваме в съда какви страхотни родители сме. Моята работа беше всичко.

Тя отстъпи назад, огледа ме от глава до пети и каза:

— Значи разбираш какво имам предвид, нали?

— Да — отвърнах. — Ще отида в Германия и ще се срещна с Малкълм Харис.

— Браво на Джак — каза тя. — Знаех си, че си разбран човек. Хайде да обсъдим документацията.

Докато събирах бумагите и ги пъхах обратно в куфарчето си, Линда попита:

— Няма ли други бебета за осиновяване?

— Това изобщо не подлежи на обсъждане — възмутих се аз. — Тя не е кухненски уред, който можем да заменим за по-нов модел! — Как е възможно да не го проумява, помислих си.

Тя махна небрежно с ръка.

— Добре, желая ви успех с бебешкия въпрос.

Бебешкият въпрос.

Опитахме всички възможни методи за забременяване. Мелиса проучи медицинската литература, зарови се в статии на репродуктивна тематика толкова упорито, колкото само тя умееше, прочете всичко налично в библиотеката, в интернет, и стана по-компетентна по въпроса от всеки средностатистически лекар, че малко отгоре. Сексът стана втората ми работа. Мелиса рисуваше розови сърца на стенния ни календар, за да отбелязва графиката на съвкупленията ни. Имаше много сърца. Правехме секс всяка сутрин и през вечер три седмици непрекъснато, всеки месец. Беше страхотно. Веднъж ни се отвори възможност да обядваме заедно в центъра. Тя се появи облечена в много къса рокля и докато хапвахме сандвичите си ми каза, че не носи бельо, и че е наела стая в съседния хотел. Едва успях да преглътна. Обзет от възбуда и безпокойство отбелязах (не че ме интересуваше толкова, признавам), че покрай работата ми в туристическия бизнес някой би могъл да ме разпознае и да си направи погрешни изводи. Тя просто се засмя, улови ме за ръката и ме изведе навън. В асансьора, на път към нашия етаж, започна да се съблича. Ръката й се плъзна по издутината в панталона ми.

— Започваш да се настройваш, а? — усмихна се тя.

Само че аз нямах нужда да се настройвам. И никога не съм имал. Винаги съм я харесвал до полуда. Тя е моят идеал за жена. Дълбоко в себе си тя сякаш се страхуваше, че вече не ме възбужда като преди и именно поради тази причина не може да забременее. Това ме докарваше до отчаяние. Непрекъснато й повтарях, че ме подлудява. А тя отговаряше:

— Защо тогава не можем да имаме бебе, Джак?

Лекарят се казваше Кимел. Слаб, с атлетична фигура и твърде изтънчен вид. Когато седнахме в кабинета му, за да обсъдим резултатите от изследванията, страховете ми се потвърдиха: причината за проблема ни се криеше в мен.

— Нека го формулирам така — каза той и завъртя леко стола си в моя посока, но без да ме гледа директно в очите. — Представете си, че сте картечар, но не много добър. По-скоро некадърен. Най-лошият картечар в целия военен корпус.

Кимел направи пауза, за да смелим информацията.

— Значи стрелям с халосни патрони — казах. — Благодаря, докторе, много сте тактичен.

Той кимна, първо към мен, после към Мелиса.

Усетих погледа на Мелиса върху себе си, но нямах сили да го посрещна.

— Има алтернативни решения, разбира се — каза Кимел. — В днешно време на практика не съществува мъжко безплодие. Бихме могли да изолираме единичен сперматозоид. — И той се впусна в обяснения на процедурите, лекарствата и метода „инвитро“.

Преливахме от оптимизъм. Опитвахме всички възможни процедури. Една след друга. Години наред. Мелиса направи три спонтанни аборта. Бракът ни започна да куца. Понякога вечеряхме в пълно мълчание, понякога прекарвахме часове наред в една стая, без дори да се погледнем. Тя тайно обвиняваше мен, аз тайно обвинявах нея. Станахме раздразнителни и лесно избухливи. На моменти си втълпявах, че ме гледа укорително, сякаш поставяше под съмнение мъжествеността ми, и веднага й отвръщах с нещо грубо или саркастично, за което горчиво съжалявах. Веднъж си позволих да кажа, че ако не се напъвахме толкова и ако не подчинявахме цялата си житейска мисия на желанието да имаме дете, може би отново бихме могли да бъдем щастливи. Тя не ми проговори седмици наред. Започнах да се страхувам, че може да ме напусне.

И един ден тя просто каза:

— Хайде да си осиновим.

Почти не сме го обсъждали. Аз вярвах на нейната преценка, а и осиновяването е добро дело. Освен това спечелих обратно съпругата си. Гъстите облаци над брака ни се разкъсаха и през процепа нахлу светлина.

Служителката от агенцията — Джули Перала — ни обясни, че има три вида осиновяване: международно, отворено и затворено. Ние избрахме отворено. Но тази „отвореност“ включваше допълнителни изисквания — от среща с биологичната майка (по наше настояване) до съгласие за свиждания с майката и семейството й.

Биологичната майка бе петнайсетгодишно момиче на име Британи — бледа, луничава девойка, с леко наднормено тегло дори и преди бременността. След всяка втора дума казваше „в смисъл“. Аз, в смисъл, много напълнях. Мразя, в смисъл, сутрешното гадене. В агенцията обосновала решението си да избере нас с това, че сме били сравнително млади, бездетни, „спокойни“ и „отворени“. Стараехме се да не забелязваме надменната й арогантност. Тя знаеше, че притежава онова, което Мелиса искаше. Приемаше себе си за плодовита, а Мелиса за стерилна, и се държеше високомерно с нас. Веднъж обаче не издържах; изчаках Мелиса да излезе от стаята, наведох се към Британи и казах:

— Проблемът не е в нея, а в мен.

Макар че, честно казано, около нашето безплодие имаше и необясними фактори, така че проблемът би могъл да е и у двама ни. Но аз не го казах на Британи.

Условията около осиновяването са много чувствителна тема в момента, особено за Мелиса. Понякога само една погрешно употребена дума ни причинява огромна болка. Например — Британи е „биологичната“ майка, а не „истинската“ майка или „родната“ майка. Мелиса е майката на Анджелина. Точка. Британи не е „зарязала“ бебето си, тя е „поверила бебето си на осиновители“. Хората имат вродения инстинкт да си пъхат носа в чуждите работи. Опитвам се да не им се сърдя, когато питат: „От кого е наследила тези тъмни очи?“ (тъй като моите са сини, а на Мелиса — зелени) или „Косата й е толкова гъста и тъмна!“ (моята е червеникавокафява, а на Мелиса — светлокестенява). Просто се научихме да отговаряме уклончиво: „Предава се по семейна линия“. Не лъжехме. Просто не уточнявахме за кое семейство ставаше въпрос.

От сегашна гледна точка осъзнавахме, че сме можели да зададем повече въпроси относно биологичния баща. Но от агенцията ни увериха — а и Британи твърдеше същото — че момчето отдавна е вън от играта. Британи отказваше да споменава дори името му. Наричаше го „донорът на сперма“ и казваше, че отказвал да приема обажданията й. Нито веднъж не спомена, че е извън страната, и ние приехме, че няма представа за местонахождението му. Споделила с Мелиса, че той не означавал нищо за нея. Била пияна, когато се озовала на задната седалка в скъпата кола на „донора на сперма“. Едното довело до другото и… станало съвсем неусетно.

Анджелина стана на шест месеца, на седем, на осем… Беше здраво бебе, весело и обичливо. Научи се да казва „ма“ и „та“. Обожаваше Хари, а Хари — нашият стар черен лабрадор, който ме съпътстваше още от ергенските ми години — започна да спи под креватчето й, за да я пази. Животът ни течеше спокойно и безоблачно.

До злополучното обаждане на Джули Перала.

Има нещо безумно красиво в простата рутина на ежедневието, защото ако нямаше, не знам как щяхме да преживеем остатъка от онази вечер, когато най-после се прибрах у дома.

Вечеряхме, в това съм сигурен.

Може и да сме гледали телевизия.

Помня много добре, че със свито сърце си поиграх с Анджелина на пода. Тя обожаваше фермата си от „Фишър Прайс“. Аз бях кравата, само кравата и нищо повече, а Анджелина взе всички останали животни, плюс фермера и съпругата му. Менажерията на Анджелина прекара цялото си време в раздаване на заповеди към кравата. А кравата прекара цялото си време в опити да разсмее Анджелина. Но на мен изобщо не ми беше весело.

Спомням си и откъслечни реплики от гневната дискусия на тема „Никога няма да позволим да ни я отнемат“, която проведохме с Мелиса. По средата на разговора Мелиса отиде до кухнята, за да провери дали има нови съобщения на телефонния секретар. Имаше, съдейки по стиснатите й устни и по погледа й. Тя натисна копчето на високоговорителя.

Мъжки глас, много любезен.

— Джак и Мелиса, искрено съжалявам за това обаждане. Безпокои ви съдия Джон Морланд. Сигурен съм, че знаете защо ви търся. Искам да ми повярвате, че на мен ми е също толкова трудно, колкото и на вас. Никой на този свят не живее с очакването, че би могъл да изпадне в подобна ситуация. Дълбоко съжалявам за това, наистина. Но се надявам да проявите разбиране, защото положението е деликатно и за моето семейство. Анджелина е наша първородна внучка и дете на сина ми. Предполагам, че проверявате съобщенията си, макар че не вдигате телефона. Искам да ви уведомя, че ще дойдем у вас утре, в 11:00 сутринта. Не се тревожете, идваме просто за да се срещнем и поговорим спокойно. Няма причина да изпадате в паника или да се криете. Това ще бъде един разговор между зрели хора, попаднали в изключително трудна ситуация поради нелепо стечение на обстоятелствата.

Двамата с Мелиса се спогледахме. Видях как лицето й светна от облекчение, а раменете й се отпуснаха.

Съдията продължи:

— Областният шериф е уведомен за утрешното ми посещение. Съжалявам, че се наложи да се свържа с него, но прецених, че ще е най-добре за всички засегнати — и особено за бебето — ако срещата ни се проведе под покровителството на властите. Не се тревожете, той няма да присъства. Но ще е на разположение, ако нещата загрубеят. Не че очаквам това да се случи. Възхищавам се на семейството ви и изпитвам огромно уважение и към двама ви. Смятам, че мога да предложа разумно решение на нашата дилема. Надявам се да ме приемете и да ме изслушате спокойно. Лека нощ и Бог да ви благослови. Ще се видим утре.

Щрак.

Същата нощ, докато лежахме будни в леглото, аз се измъкнах от завивките и отидох до дрешника. На най-горния рафт, скрит под купчина стари дрехи, лежеше револверът на дядо ми — „Колт Пийсмейкър“ за единична стрелба, 45-ти калибър. Оръжието, което спечели Запада. Ще ми се да можех да кажа, че ми го е дал на някакво голямо семейно тържество, че е заредено със символизъм за приемствеността между поколенията, но истината е, че аз просто го откраднах, докато помагах на баща ми да премести дядо ми от дома му в Уайт Салфър Спрингс до старческия дом в Билингс. По онова време той така и не разбра, че револверът му е изчезнал, но по-късно, когато започна да изпада във все по-дълбока старческа деменция, молел сестрите да открият оръжието му, ала те нямали никакво намерение да го търсят.

Револверът бе голям и тежък, с шестинчов барабан, зареден с пет антични патрона. Ударникът лежеше върху празен цилиндър — от съображения за сигурност. Дръжката бе полирана до блясък от пипането й години наред. Синката от цилиндъра също бе изтрита след стотиците пъти, когато оръжието е било вадено от кожения кобур и прибирано обратно.

— Какво правиш? — попита Мелиса.

— Нищо — отвърнах.

2.

В неделя Мелиса изглеждаше едновременно красива и уплашена. Обожавах луничките по носа и бузите й, с тях изглеждаше като момиченце. Имаше дълга до раменете коса, подстригана много изискано. Прекара часове наред в чудене какво да облече, пробвайки тоалет след тоалет в опит да открие комбинация, която да й придава увереност и сила. Измъчва се дълго над дилемата дали да обуе чорапогащник, или не, и в крайна сметка се отказа от него. Накрая избра обикновена бяла тениска без ръкави, пуловер и бежова пола. Краката й имаха слънчев загар и изглеждаха дълги и стегнати. Искаше да изглежда добре, но не твърде добре. Не толкова добре, че биологичният баща да си направи погрешни изводи за нея, така каза.

Аз сложих джинси, официална риза — леко износена — и тъмносиньо сако. Изглеждах добре, но не твърде добре. Мелиса ме помоли да сменя старите си каубойски ботуши с мокасини. Не искаше да ме вземат за някой селяк, така каза. Научих се да отстъпвам в подобни ситуации, и то отдавна. Смятам, че умението да отстъпваш, е една от тайните за щастлив брак.

Анджелина носеше бяла клоширана рокля на червени точки. Изглеждаше като кукла — смолисточерна коса, кадифена кожа, пълни бузки и онези нейни ококорени тъмни очи. Разтапях се при мисълта, че нашата дъщеря ме обичаше и ме гледаше по бебешки невинно, без да има и най-малка представа за онова, което се случваше покрай нея и заради нея.

— Тези копелета — казах, — какво ни причиняват само! — Гласът ми прозвуча грубо и Анджелина веднага стисна юмручета и си пое въздух, готова да се разплаче. — Не, не, всичко е наред, миличка — изгуках аз. — Всичко е наред.

Но не беше. Въпреки това тя се успокои. Повярва на лъжата ми и аз се почувствах ужасно. Мелиса я отведе на горния етаж за сутрешната й дрямка. Искрено се надявах, че когато се събуди, нашият живот отново ще си тече нормално и тя никога няма да разбере какво е можело да се случи.

На улицата пред къщата ни се появи син джип „Кадилак“, последен модел, и свърна по нашата алея. Вътре се виждаха двама души.

Гарет Морланд, син на съдията и предполагаем биологичен баща на Анджелина, излезе пръв от колата и огледа къщата ни със смесица от изненада и отвращение.

Гарет Морланд бе висок, мургав младеж с изваяна фигура, гарвановочерна коса и поразителни очи, които приличаха на кафяви стъклени топчета върху поставка от китова кост. Когато видях очите на Анджелина върху лицето на този мъж-момче, сърцето ми се сви и усетих вкус на гнило в устата си. Гарет имаше необичайно дълъг врат и изпъкнала адамова ябълка, която подскачаше нагоре-надолу, докато челюстните му мускули трептяха като опънати струни — израз на възмущението му от фасадата на дома ни, най-вероятно. Имаше бяла като платно кожа и тънки червени устни, които изглеждаха като разрез от бръснач, секунда преди от него да шурне кръв. Беше облечен като осемнайсетгодишен младеж, принуден насила да отиде на църква — строг костюм, мокасини, риза и твърде голямо сако, вероятно на баща му. Стоеше отвън с отпуснати до тялото ръце и леко наведен напред, поклащаше се от пети на пръсти и гледаше къщата изпод вежди. Прилича на демон, помислих си.

Джон Морланд беше висок и красив като кинозвезда. На видима възраст някъде между четиридесет и пет и петдесет години, с приятно момчешко лице и въздълга кестенява коса, вчесана назад. Изглеждаше като модерен презвитериански пастор; като човек, който е свикнал да го забелязват и се чувства удобно в собствената си кожа. Той беше дяконът, президентът на световното ротарианско дружество или бившият доброволец от Корпуса на мира, когото жителите на някое село в Третия свят все още помнеха и боготворяха. Светлокафявият костюм му стоеше като шит по поръчка, а под сакото носеше кремава официална риза. Имаше лек слънчев загар и бенка на бузата — досущ като онези, които фотомоделите си слагат с молив за ефект. Походката и осанката му излъчваха самонадеяност… и още нещо, което прехвръкна между погледите на баща и син, преди да почукат на вратата ни.

Чух Мелиса да слиза по стълбите.

— Те са — каза тя. — Видях ги през прозореца.

Кимнах.

— И двамата са хубави мъже — добави тя. — Вече разбирам защо Британи се е забъркала с Гарет.

Погледнах я и се опитах да си спомня кога за последно е правила подобен коментар.

— Сви ми се сърцето като излязоха от колата — продължи тя. — Така ми се искаше да ги намразя веднага.

— Не успя ли?

Тя поклати бързо глава, приглади дрехите си и сложи хладнокръвно изражение на лицето си.

— Мразя повода, по който са тук — отвърна тя и притисна лицето ми между дланите си. — Помни какво говорихме. Дръж се възпитано и контролирай гнева си. Последното ни желание точно в този момент е да ги ядосаме, особено Гарет. Той трябва да подпише документите. Не му давай причина да отлага поставянето на подписа си дори една секунда по-дълго, отколкото е необходимо.

— Разбрано — отвърнах.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

Когато отворихме вратата, насреща ни зейна широката усмивка на Джон Морланд. Имаше подкупваща усмивка, леко сладникава, но въпреки това изглеждаше нервен. Изобщо не ми беше хрумвало, че те също ще бъдат на тръни. Това ме накара да се почувствам доста по-добре.

Отстъпихме назад и ги поканихме да влязат. Господи, каква любезност от наша страна! Мелиса ги попита дали желаят кафе. Морланд каза, че би изпил една чаша. Гарет се начумери и поклати глава. В първия момент не успях да го разгадая. Не желаеше да среща погледа ми, а движенията и поведението му сякаш целяха да издигнат стена между него и всички присъстващи в помещението.

— Заповядайте, седнете — казах аз и кимнах към дивана. Бяхме сложили два големи стола за мен и Мелиса от другата страна на масичката за кафе. Столовете бяха малко по-високи от дивана и когато ги намествах, си представях как Джон и Гарет седят близо един до друг и ни гледат от ниското. Знаех този трик от бизнес срещите. Това ни даваше психологическо предимство.

За жалост, Морланд не захапа въдицата и се настани на единия стол. Гарет се затътри до дивана и демонстративно се тръшна върху него с неприкрито презрение към баща си. Или към мен. Или към нещо друго.

Мелиса усети напрежението веднага щом излезе от кухнята. Оставаше й да избере дали да заеме доминираща позиция и да седне на другия стол, или да се настани до Гарет. Колебанието й стана очевидно и аз реших дилемата й, като седнах на дивана. Носеше кафетата върху поднос, който виждах за пръв път, и това леко ме подразни. Морланд пое своята чаша.

— Нося ви малък подарък — каза той и ми подаде хартиена торба. Надникнах вътре и видях някакви лепкави сладкиши. Подадох торбата на Мелиса, тя погледна вътре, благодари на Морланд и се върна в кухнята, за да ги сложи в чиния. После отново се появи и седна при нас.

Наложи се да разчупя неловкото мълчание, затова се обърнах към Гарет и казах:

— Приятно ми е да се запознаем. Тази година завършваш гимназия, нали така? — Исках да покажа, че знам някои неща за него.

— Да, завършвам — отегчено отвърна той.

В социална обстановка Мелиса винаги водеше. Обърнах се към нея и забелязах, че въпреки усмивката, лицето й изглеждаше бледо като платно. Ужасяваше се да отвори уста и да се включи в разговора, който неминуемо щеше да стигне и до болната ни тема. Насилих се да продължа, за да запазя предимството, което смятах, че съм постигнал с въпроса си към Гарет.

Поговорихме малко за времето (захлаждаше се), за автомобилния трафик по пътя към нашия квартал (спокоен, заради уикенда). Морланд имаше дълбок носов глас с ясно изразен южняшки акцент. Опитах се да го разпозная и предположих, че е или от Тенеси, или от Северна Каролина. Имаше навика да ни гледа право в очите, когато говореше на нас, и това ми действаше успокояващо. Гарет мълчеше. Мелиса също.

— Движението би трябвало да е спокойно до мача довечера — казах аз. — После на магистрала I-25 ще е броня до броня известно време.

Морланд се усмихна разбиращо и кимна.

— Имаме билети за целия сезон. Не съм пропускал среща на „Бронкос“ срещу „Рейдърс“ от петнайсет години. „Бронкос“, по мое мнение, колкото и победи да натрупат, пак няма да са им достатъчни. — Той ме погледна извинително. — Кажете ми, че не сте фен на „Рейдърс“ и че не съм ви обидил току-що.

— Не съм фен на „Рейдърс“ — отвърнах аз, макар че за миг ми се прииска да бях.

— Е — усмихна се Морланд, — поне едно нещо споделяме със сигурност. Когато дойдох в Боулдър, за да уча в Колорадския университет, разбрах колко специални са „Бронкос“ за онези от нас, които живеят тук. Този отбор е нашият пробен камък, нашият начин за установяване на връзка и общи интереси. Дори хората, които не харесват футбол, са техни почитатели, защото една победа означава, че всички ще започнат седмицата в добро настроение, а една загуба води до нервни шофьори по пътищата и лошо обслужване в магазините.

С това контролът над ситуацията се оттегли от мен и се прехвърли върху Джон Морланд.

Опитах се да получа някакъв знак от Мелиса, за да се ориентирам, но тя изобщо не ми помагаше, а внимателно наблюдаваше бащата и сина. Несъмнено търсеше общи черти с Анджелина или пък просто се опитваше да си представи Гарет като баща. Забелязах, че Гарет също я наблюдаваше крадешком. Хвърляше й дълги, хищни погледи, които се плъзгаха от обутите й в сандали ходила, нагоре по голите й крака, прескачаха ръцете и скута й, и залепваха върху гърдите й. Полагах огромно усилие да не се дразня от това.

— Мисля, че е време да преминем към основния разговор — казах аз, може би малко по-рязко от необходимото. Стига празни приказки. Стига сте зяпали съпругата ми.

— Да — примирено отвърна Морланд.

Макар че никой не помръдна от мястото си, настроението в стаята рязко се промени и атмосферата стана някак стерилна. Мелиса изпъна гръб, Морланд също. Единствено Гарет, който седеше отпуснат на дивана, преметнал ръка върху страничната облегалка, продължи да наблюдава нещо на тавана в паузите, когато не се взираше в Мелиса.

— Доколкото разбрахме — започнах аз, — вие сте се свързали с осиновителната агенция във връзка с дъщеря ни Анджелина.

Морланд кимна.

— Според Джули Перала, Гарет не иска да подпише документите, които ни дават пълно попечителство над Анджелина. Това беше огромен шок за нас. От агенцията ни уведомиха, че за пръв път попадат в подобна ситуация. Можете да си представите, предполагам, че изобщо не сме очаквали подобна развръзка. Не можем да повярваме, че някой би могъл да чака осемнайсет месеца, преди да предприеме някакви действия.

Гарет старателно избягваше погледа ми. Очите му сновяха между съпругата ми и лампите на тавана. Морланд стоеше неподвижно, но пулсиращата вена на шията му издаваше, че започва да се дразни.

— Господин Морланд — продължих аз, — ние обичаме Анджелина и тя обича нас. Ние сме единствените родители, които някога е познавала. Биологичната майка избра нас измежду още няколко много достойни двойки, и ние сме направили всичко, което е по силите ни, за да й осигурим любящо семейство и удобен дом. Огледайте се наоколо. Мелиса напусна работата си, за да стои вкъщи и да се грижи за бебето. Мелиса е майка на Анджелина. — Премълчах следващата логична реплика, че аз съм неин баща. На този етап беше напълно излишно да дразня Гарет. — Надяваме се, че сега, когато се запознахте с нас и видяхте дома ни, ще сметнете за разумно да подпишете документите.

Стана ми приятно, че Морланд ме слушаше внимателно, докато говорех, а погледът му се плъзна из всекидневната, когато споменах дома ни.

— Имате много приятен дом и аз не се съмнявам в искреността ви — каза той и аз усетих прилив на надежда.

Ала надеждата ми бързо угасна.

— Но… — продължи той и аз забелязах с периферното си зрение как Мелиса потръпна, а пръстите й се вкопчиха в страничните облегалки на стола, — ние имаме друго мнение по въпроса.

Морланд кимна в посока към Гарет.

— Синът ми е направил ужасна грешка. Аз се срамувам от него. Кели, неговата майка, се срамува от него. Той самият се срамува от себе си. Това негово поведение е черно петно за нашето семейство. По онова време той контактуваше с неподходящи приятели, които намират тези неща за нормални. Те вече не са негови приятели. Именно затова го изпратихме извън страната за известно време. Искахме да проумее грешката си и да започне да разсъждава като мъж. Но нито Гарет, нито семейството ни може да затвори очи пред отговорностите и последствията от глупавите му младежки постъпки. Това е ситуация, с която трябва да се справим заедно, цялото семейство. Искаме да отгледаме нашето дете в нашето семейство.

Загубих дар слово. Нашето дете.

— Господин и госпожа Макгуейн — продължи Морланд и се наведе леко напред. Погледът му сновеше между мен и Мелиса. — Аз съм федерален съдия, както вероятно знаете. Имам репутация на справедлив съдия, който не прави компромиси. Вярвам, че всеки трябва да носи отговорност за поведението си. Искам моят син да е наясно, че житейските ни постъпки имат последствия. Жизненоважно е да носим отговорност за деянията си. Гарет е отговорен за зачеването и раждането на това бебе. Моля ви, не ме разбирайте погрешно — кротко продължи Морланд. — Не тая нищо лично против вас двамата. Очевидно е, че обичате бебето и сте му осигурили чудесен дом в спокоен квартал. Съжалявам, че ви причиняваме това. Много, много съжалявам. Ние не знаехме за съществуването на внучката ни, докато не открих писмата от осиновителната агенция в стаята на Гарет. Той дори не ги беше отворил — каза той и хвърли изпепеляващ поглед към сина си. Гарет отегчено завъртя очи към тавана. После съдията отново се обърна към нас: — Сигурно има и други бебета за осиновяване, нали?

Звучеше почти разумно, поне на думи.

Хайде, Мелиса, проплаках наум. Кажи нещо. Но вместо това тя просто изучаваше Морланд с хладна, любопитна настойчивост.

— Господин Морланд — обадих се аз възможно най-спокойно. — Това, което искате, е невъзможно. Анджелина е наша дъщеря от девет месеца и това не включва седемте месеца, през които очаквахме раждането й заедно с биологичната майка. Ние сме свързани в семейство. Излишно е да споменавам, че през цялото това време изобщо не сме познавали нито вас, нито Гарет. Ако знаехме, че проявявате интерес към нея, щяхме да се свържем с вас. Но да идвате тук в момента е просто прекалено.

Морланд кимна.

— Знам, че ви е много трудно. Знам и за финансовите разходи, с които е свързано едно осиновяване.

Усещах, че едва се побирам в кожата си.

— Направих някои проучвания, господин и госпожа Макгуейн. Знам, че осиновяването ви е струвало над 25 000 долара. Знам също, че госпожа Макгуейн е напуснала работата си, което е достойно за възхищение. Освен това знам, господин Макгуейн, че с годишна заплата от 57 500 долара е трудно да се храни семейство и да се поддържа къща като тази. Съчувствам и на двама ви, но всички знаем колко дълбоко сте затънали в дългове, а това е много неприятно. Готов съм да покрия всичките ви разходи, плюс необходимата сума за осиновяването на друго дете.

Почувствах се осквернен от информацията, с която съдията разполагаше. Внимателно подготвената ни постановка за срещата се изпари за миг. Просто ей така. Хвърлих бърз поглед към Мелиса. Лицето й приличаше на алабастрова маска. Гледаше го с присвити очи и твърд поглед, който виждах за пръв път през живота си. Поглед, който ме изпълни едновременно със смелост и ужас. Бях изумен, че запази мълчание. Бях изумен, че не скочих през масата върху него.

— Не става въпрос за пари — казах. — Вече е твърде късно за това. Твърде късно. Може би ако бяхте дошли при нас преди раждането на Анджелина…

— Не знаех — прекъсна ме Морланд. Гласът му преливаше от гняв, но не към нас. Той изгледа сина си с открито презрение. — Гарет беше извън страната с майка си няколко месеца. Не ни спомена и дума за това. Ако ни беше казал, сега нямаше да сме тук.

Мелиса се обърна към Гарет и ледено го попита:

— Къде беше?

Гарет сякаш не осъзна, че тя говори на него.

— В Холандия и Англия, на гости на роднини — отвърна Морланд вместо него. — Кели има голямо семейство. Научихме за това едва преди два месеца.

С периферното си зрение видях как Гарет завъртя очи към тавана.

— Ти знаеше ли, че е бременна? — попита Мелиса.

Гарет я погледна леко усмихнат и сви рамене.

— Все ми е тая.

Наведох се напред, за да привлека вниманието на Морланд, и казах на Гарет:

— Тук не става въпрос за теб. Не става въпрос за теб, синко. Не става въпрос и за нас. Тук става въпрос за Анджелина. — Опитвах се да създам напрежение между баща и син.

Морланд мълча дълго време и най-после се обади:

— Става въпрос за бебето, съгласен съм. Но бебето е част от нашето семейство, независимо от поведението на сина ми. Бебето е наша кръв и наша отговорност, не ваша. Трябва да поправим тази грешка.

Едва тогава осъзнах, че Морланд нито веднъж не каза „Анджелина“. Винаги „бебето“.

Погледнах към Гарет. Той не ни обръщаше никакво внимание.

Очите му бяха вперени в Мелиса, която този път забеляза нездравия му интерес и отвърна на погледа му. Въздухът сякаш се зареди с електричество. Не можех да понеса това напрежение и секунда повече.

— Гарет — казах.

Мълчание.

— Гарет.

Той бавно обърна глава към мен и ме изгледа презрително.

— Трябва да ти задам един въпрос.

Той повдигна вежди.

— Наистина ли искаш да бъдеш баща? Наистина ли искаш да промениш живота си точно в този момент? Осъзнаваш ли колко трудоемко занимание е бащинството? Осъзнаваш ли с колко време и средства е свързано отглеждането на едно дете?

Морланд отново отговори вместо него.

— Кели и аз ще отгледаме бебето. Тя ще бъде наша внучка и дъщеря. Гарет ще отиде в колеж, за да стане адвокат или лекар, а когато се ожени и има собствен дом, ще вземе детето при себе си.

— Аз питах Гарет — казах.

— Той няма какво да каже по въпроса — гневно отвърна Морланд. — Обсъдили сме проблема семейно и това е нашето решение.

Гарет ме наблюдаваше, опитвайки се да предвиди реакцията ми.

— А къде е вашата съпруга в цялата тази работа? — обърна се Мелиса към съдията. — Тя защо не дойде с вас?

— Чувстваше се твърде неудобно — отвърна Морланд през стиснати устни.

— Не иска да се срещне с нас? — язвително попита Мелиса.

Морланд се изчерви и наведе глава.

— Срамува се.

Звучеше като лъжа.

Той побърза да смени темата.

— Бих искал да видя бебето.

— Тя спи — каза Мелиса.

— Няма да я будя.

Мелиса ме погледна със смесица от ужас и отчаяние.

— Може би ще е по-добре да не я виждате точно сега — казах.

— Искам да я видя. Искам да видя как изглежда — твърдо изрече той.

Безизходно положение. Никой не обели и дума в продължение на цяла минута. Вътрешностите ми вряха от напрежение, а дланите ми бяха сухи и леденостудени. Увереността, която изпитвах в началото на срещата, се изпари безвъзвратно. Дори всекидневната на собствения ми дом ми изглеждаше напълно непозната.

Мелиса въздъхна.

— Ще ви заведа горе.

— Сигурна ли си? — попитах. Нима отстъпвахме? Не ми се вярваше. Може би Мелиса смяташе, че ако Морланд види Анджелина заспала в креватчето си, в стаята си, в нашата къща, ще омекне и ще се смили над нас. В крайна сметка, до този момент обменяхме само празни приказки.

— Разбира се — каза тя.

— Ти искаш ли да отидеш? — обърнах се аз към Гарет.

Той поклати глава.

— Няма нужда — отвърна той. — Но бих пил една кока-кола, все пак. Имате ли кока-кола?

Той не искаше да я вижда. Това ме изпълни с надежда. Мелиса поведе Морланд към горния етаж, а аз тръгнах към кухнята. Мелиса винаги имаше запаси от диетична кока-кола в дъното на хладилника. Напълних една празна чаша с лед, взех кутийката с безалкохолното и ги отнесох обратно във всекидневната. Гарет стоеше пред камината и разглеждаше снимките ни — от сватбата, с родителите ми на ранчото, близките на Мелиса от семейната им среща миналото лято в Бродмуър, Колорадо Спрингс, Анджелина като бебе в ръцете на Мелиса.

От бебефона се чу отварянето на вратата към стаята на Анджелина.

Подадох безалкохолното и чашата на Гарет. Той ги пое, без да каже и дума. Реших да се възползвам от благоприятната възможност да говоря насаме с него.

— Ти всъщност не искаш да ставаш баща, нали?

— Не особено.

— Значи желанието е на баща ти?

— Той има свои собствени намерения.

— Можеш ли да го разубедиш?

— Не мисля, че ще е възможно.

— Можеш ли поне да опиташ?

Гарет ме погледна безизразно. В погледа му имаше нещо, което ме притесняваше. Сякаш ме смяташе за човек, който не би могъл да го разбере и не заслужава никакво обяснение.

— Просто подпиши документите — казах. — Ако го направиш, родителите ти ще останат с вързани ръце.

Той се подсмихна с типичната си половинчата усмивка.

— Ще ти помогна с каквото е по силите ми, ако ги подпишеш — казах аз, макар че нямах никаква представа какво бих могъл да направя за него.

— Баща ми е много богат — отвърна той. — Нямам нужда от твоята помощ.

— Може и да имаш, ако подпишеш документите — продължих аз, опитвайки се да събудя интереса му. — Виж, всички сме правили грешки. Няма идеални хора. Но бащинството променя живота из основи, повярвай ми. Хубаво нещо е, но трябва да си готов за него. Принуждава те да се откажеш от много неща. Животът ти вече не ти принадлежи. Губиш свободата си. Освен това подписването на документите е правилното решение и ти го знаеш.

Той кимаше, докато говорех, а очите му светеха. Слушаше ме внимателно и сякаш искаше да чуе още. Имах странното чувство обаче, че не ме окуражаваше, а сякаш ме насъскваше, за да се забавлява.

От високоговорителя се разнесе гласът на Мелиса:

— Не я пипайте!

Тонът й ме разтревожи.

— Просто искам да я обърна, за да видя лицето й — каза Морланд.

— Аз ще го направя.

Чух шумолене от завивките на Анджелина и някакво неясно мърморене.

— Ето — каза Мелиса.

Осъзнах, че и двамата с Гарет гледаме втренчено бебефона и напрегнато следим всяка дума, всеки звук.

— Ах — възкликна Морланд. — Колко е красива! Прилича на баща си и на мен.

Мълчание от страна на Мелиса.

— Виждате ли това родилно петно на глезена? Аз имам същото. Това е знак, че детето е от семейство Морланд.

— Не! — извика Мелиса.

Какво правеше той?

— Искам да я взема на ръце — каза съдията.

— Казах не.

— Добре, добре — отвърна Морланд. — Ще я оставя да спи. Може ли поне да я снимам? Да я покажа на Кели?

— Моля ви, предпочитам да не го правите — въздъхна Мелиса.

— Само една снимка? Само една?

Очевидно Морланд прие мълчанието й за съгласие. Чу се щракане от цифров фотоапарат.

— Искам да я погледам още мъничко.

— Само гледайте. Нищо повече — каза Мелиса.

Оставих чашата с леда на масичката за кафе и се приготвих да се кача горе. Ръцете ми трепереха, а пръстите ми неволно се свиха в юмруци. Бях на ръба да загубя контрол. Ако кажеше една дума само, или направеше още една снимка, или я докоснеше…

— Моля ви, госпожо Макгуейн — каза съдията. — Положението е достатъчно трудно за всички ни. Не го усложнявайте допълнително.

— Тя е моето бебе и вие искате да ми я отнемете — отвърна Мелиса.

— Разбирам как се чувствате.

Поех дълбоко въздух в опит да се успокоя. Отдавна не бях изпитвал такъв гняв. Запитах се какво бих направил аз, ако бях в стаята на Анджелина. Отново се сетих за револвера в дрешника. И тогава осъзнах, че с Мелиса вече се намирахме в нов, коренно различен етап от живота си.

Забелязах, че Гарет ме наблюдава със самодоволна усмивка на лицето си.

— Какво щеше да направиш? — попита той.

— Нищо — отвърнах.

— Аха, нищо, сигурен съм.

— Ти не искаш да виждаш бебето, нали? — попитах.

— Не — отвърна той с онази негова ленива усмивка.

— Подпиши документите — казах.

— Съпругата ти е много хубава — каза Гарет. — Харесвам я.

Самодоволната му физиономия изчезна с появата на Мелиса и Морланд, но очите му отново залепнаха върху съпругата ми.

— Може да дойда да гледам мача с теб — каза младежът.

— Какво? — Изумих се за пореден път този ден.

— Може би трябва да се опознаем — каза той, без да откъсва поглед от Мелиса. — Трябва да прекарваме повече време заедно.

Нямах представа как да реагирам. Съдейки по лицата им, Мелиса и Морланд не бяха чули нищо.

Морланд спря в дъното на стълбите и стисна ръката на Мелиса.

— Благодаря — каза. — Тя е много красива.

— Да, красива е — каза Мелиса и неволно се усмихна. — И е наша дъщеря — добави.

— Трябва да решим този проблем.

— Не — отвърна Мелиса. — Няма нищо за решаване.

Дявол да го вземе, възхитих се на твърдостта й. Просто не.

Морланд се обърна към мен. Вместо отговор кимнах към Мелиса, сякаш безмълвно му казвах: Не зависи от мен. Отговорът е „не“.

— Хайде, Гарет — кимна съдията към сина си. После се обърна към нас: — Благодаря за кафето. Беше ми приятно да се запознаем.

Гарет изля кока-колата в гърлото си, подаде ми празната кутийка и изчака баща си да се отдалечи достатъчно, за да не ни чува. На лицето му се изписа скептично изражение, сякаш не можеше да повярва на внезапния си късмет.

— Какво? — попитах.

Ъгълчетата на устата му се повдигнаха леко нагоре, зениците му се разшириха и аз почти го чух да казва на себе си: Аз ви притежавам, хора, не мислите ли? Да не сте посмели да кажете или направите нещо, с което да ме ядосате, иначе няма да подпиша документите.

После се ухили и в погледа му просветна искра. Побиха ме ледени тръпки.

— Синко? — Морланд отвори входната врата и Гарет се измъкна навън. Пътьом ме стрелна с поглед и смотолеви:

— До скоро.

Морланд се обърна към Мелиса:

— Трябва да обмисля нещата. Вие сте изключителни хора. Но…

Отново това „но“.

— Обстоятелствата около този проблем са черно-бели. Запознах се с правната страна на случая и се срещнах с мои приятели адвокати, добре запознати със семейното право. Биологичната майка е отстъпила родителските си права, но бащата — Гарет — не се е отказал от тях. Опекун на бебето трябва да е Гарет, просто и ясно. Нито един съд не би го оспорил. Но независимо от това — каза той и махна с ръка, сякаш за да отмести правния аргумент настрана, преди да изрази личното си мнение, — аз все още смятам, че можем да действаме заедно. Вие очевидно обичате бебето и изпълнявате задълженията си добросъвестно. Може би ще успеем да намерим компромис. Може би бихте могли да я посещавате периодично и да останете част от живота й, като леля и чичо например. Но истината е, че бебето е наша кръв и по закон принадлежи на нас. Този факт не може да бъде омаловажен. Кръвта си е кръв, законът си е закон. Всеки съдия може да се убеди, че ние разполагаме с достатъчно средства, за да се грижим за нея и да й осигурим прекрасна домашна обстановка.

— Това какво означава? — попита Мелиса. — Че ние не разполагаме?

— Естествено, вие сте се постарали според възможностите си — любезно отвърна Морланд.

— Ние обичаме Анджелина — каза Мелиса с нотка на паника в гласа.

Джон Морланд кимна и стисна устни.

— Обмислете варианта да накарате Гарет да подпише документите — казах аз. — Казвате, че ние можем да си осиновим друго бебе, а Гарет трябва да поеме отговорност за постъпката си. Може би той трябва да я посещава периодично в ролята на чичо.

Усетих как погледът на Мелиса се заби в мен. Тя не искаше да има нищо общо и с двамата Морланд.

— О, компромис — хладно отвърна съдията. — Няма да стане. Искрено се надявам, че ще успеем да разрешим този проблем помежду си, без да влизаме в дълга съдебна битка, която вие накрая ще загубите. Така само ще усложним нещата и ще ги направим много по-мъчителни в емоционално отношение както за вас, така и за бебето. Всъщност, това ще е много жестоко спрямо нея, защото крайният резултат е сигурен, а вашата възможност да плащате на адвокати е ограничена. Вижте — спокойно продължи той, — знам, че ви е много тежко в момента и сте много объркани. Но моето предложение си остава в сила. Има и други бебета за осиновяване и аз мога да ви съдействам за това. Има хиляди изоставени бебета, които могат да бъдат отгледани и обичани в дом като вашия. Моето предложение е в сила, за да поправим сторената грешка.

Морланд направи пауза и продължи:

— Нека поговорим и за подходящия момент. Макар че имаме право да вземем бебето още сега, това не би било разумно. Но искаме и да избегнем сцени на принудително изискване на детето със съдействието на полицията. Затова ще ви дадем три седмици да се сбогувате — до края на месеца. Пада се в неделя. Смятам, че това е достатъчно време да започнете процедура за ново осиновяване — с моя помощ — и да се сбогувате с детето. Вече съм уведомил шерифа за датата и той ще е на разположение с екипа си. Няма да идва тук, освен ако не се наложи, така че не го принуждавайте да го прави, моля ви. Съжалявам, но това е най-доброто ми предложение. Три седмици.

Гарет стоеше настрана с каменно изражение на лицето.

— Е — каза Морланд, — най-добре да тръгваме. Ще стискаме палци за „Бронкос“, предполагам. Поне в това нямаме разногласия, нали?

Той затвори вратата след себе си. Двамата с Мелиса застанахме до прозореца. Имах чувството, че кислородът в стаята е крайно недостатъчен. Внимателно наблюдавахме как Гарет се качи на пътническото място в колата, затвори вратата и погледна право пред себе си. Морланд посегна към дръжката на вратата, но спря и се загледа в къщата ни, сякаш обмисляше мъчително за него решение. Изглеждаше разкаян, но едновременно с това лицето му излъчваше решителност. Сърцето ми се сви. Разбрах, че той никога няма да промени намерението си.

Ала гостите ни нямаше как да си тръгнат. Приятелят ми Коуди бе избрал точно този момент, за да паркира полицейската си „Краун Виктория“ на алеята пред къщата и да блокира несъзнателно колата на Морланд. Съдията стоеше отвън с ръце на хълбоците и го изпепеляваше с поглед. Коуди сякаш не го забелязваше. Излезе от колата и отвори багажника, премятайки между устните си вечната си цигара. От радиото на колата му кънтеше кънтри музика. Измъкна отвътре електрическата ми бормашина, която от месеци седеше у него, както и стек с дванайсет кутийки евтина бира, и се обърна в посока към къщата. И точно тогава видя съдията, а съдията видя него.

Не успях да чуя диалога им, но Коуди очевидно се извиняваше като луд и отстъпваше притеснено назад. Хвърли бормашината и бирата обратно в багажника и бързо освободи алеята, за да направи път на съдията и сина му.

Мелиса не видя нищо, защото притискаше лице върху гърдите ми.

— Това не може да се случва — проплака тя.

— Знам.

Тя вдигна глава и ме изгледа свирепо. За пръв път през живота си виждах подобна абсолютно маниакална твърдост.

— Джак, закълни ми се, че ще направиш всичко възможно да спасиш бебето ни от тях.

Кимнах и я притиснах още по-силно към себе си.

— Закълни ми се!

— Заклевам се — казах. — Обещавам. — Стомахът ми се преобърна.

Коуди се шмугна през входната врата. Носеше анцуг, целият в лекета, а пясъчножълтата му коса стърчеше във всички посоки.

— Исусе Христе, дано съдията не ме е разпознал. Не е позволено да ползвам колата за лични нужди. А той какво правеше тук всъщност? Какво се е случило? Изглеждате така, сякаш сте видели призрак?

От високоговорителя, свързан с детската стая, се чуха познати шумове. Анджелина се прозя, изгука и въздъхна. Креватчето изскърца от опита й да се изправи.

После каза:

— Ма…

3.

Две минути след началото на първата четвърт от мача, отвън се разнесе басово бучене от автомобилен двигател. Мелиса къпеше Анджелина на горния етаж.

На вратата се звънна.

Бяха трима: Гарет, татуиран здравеняк с испански черти и гангстерски вид, и изпит червенокос младеж от бялата раса, облечен в същия хип-хоп стил като испанеца. Паркираният отвън яркожълт „Хамър У3“ на Гарет изглеждаше като мускулестия по-възрастен чичо на моя джип „Чероки“.

Гарет каза здрасти по твърде фамилиарен начин, а после:

— Не възразяваш, надявам се, че доведох двама приятели, Луис и Стиви. — Дошли, каза Гарет, да се помотаят.

Не казах нищо.

— Проблем? — попита той с присмехулно изненадано изражение. Стиви се ухили глуповато.

— Здрасти, амиго — кимна Луис и втренчи поглед в мен.

Гарет седна на същото място, което заемаше няколко часа по-рано. Луис се настани до него, а Стиви приседна на страничната облегалка. Съдейки по езика на тялото му, Стиви бе в подчинена позиция спрямо другите двама. Трите момчета гледаха мача в пълна тишина, без да коментират нищичко. Не изглеждаха отегчени, защото не откъсваха очи от екрана. Внимателно проследиха с поглед Мелиса, която слезе долу, запъти се към кухнята и затвори вратата след себе си. Изражението на Гарет, когато погледна към Луис, сякаш казваше: Е видя ли? Аз какво ти разправях!

Луис бе по-нисък и по-тъмен от Гарет, с глуповата физиономия като на мопс. Изглеждаше така, сякаш някой го е ударил с чук по лицето. Носеше огромна тениска под още по-огромна карирана риза с дълъг ръкав и широки панталони, няколко размера по-големи от неговия. Имаше късо подстригана черна коса, мрачни черни очи и татуиран на шията надпис „Sur-13“[1]. Седеше с изпружени напред крака, обути в огромни развързани кубинки с тежки подметки. Стиви носеше същия тип дрехи и червена кърпа на главата. Но прическата, идеалните зъби и скъпите, чисто нови кецове издаваха, че той е богаташко хлапе с претенции за гангстер. Ясно личеше, че Стиви и Гарет бяха приятели, а Луис бе истинско дете на улицата и не се вписваше в картинката.

По време на рекламата за лек срещу проблеми с ерекцията, попитах:

— Гарет, има ли нещо, за което искаш да говориш с мен?

Той ме погледна искрено и отвърна:

— Да, има.

Аз кимнах, за да го окуража да продължи.

— Бих искал нещо студено за пиене. Още една кока-кола например. Обзалагам се, че приятелите ми също са жадни.

— Аз искам бира, пич — каза Луис и се ухили. В устата му проблеснаха златни зъби.

— И аз — обади се Стиви с лек (и престорен) мексикански акцент.

Поклатих глава. Просто не можех да повярвам на ушите си.

— И нещо за хапване, може би — допълни Гарет. — Чипс, сосове някакви? Начос? Не хапваш ли такива неща, докато гледаш мач?

— Ние обичаме да хрупаме такива неща по време на мач — подигравателно каза Луис.

Изругах наум и отидох до кухнята, за да донеса две безалкохолни. Никаква бира за Стиви или Луис, обаче и никакви проклети закуски. Когато се върнах във всекидневната, ги чух да се хихикат. Наложи се да затворя очи и да поема дълбоко въздух няколко пъти, за да овладея гнева си.

По време на третата четвърт от мача попитах Гарет дали е мислил по въпроса с подписването на документите.

— Не съм мислил — презрително отвърна той. — Говори за това с баща ми.

Луис самодоволно се ухили.

— Той винаги ли говори вместо теб?

— По този въпрос, да.

— Защо?

Гарет ме прониза с поглед, от който косъмчетата по ръцете ми настръхнаха.

— Имаме споразумение — каза.

Преди да успея да попитам какво е споразумението им, Мелиса излезе от кухнята и тръгна към горния етаж, за да си ляга. Гарет веднага отклони вниманието си към нея.

Хари, старият ни лабрадор, се довлече при нас от кухнята. Гарет подскочи от уплаха и се облегна назад.

— Той е безобиден — усмихнах се аз. — Хари обича всички.

— Би ли го извел оттук, ако обичаш? — помоли Гарет с ледена нотка в гласа.

— Разбира се — смутено отвърнах аз. Винаги се изненадвам, когато някой не харесва кучета. Изведох Хари в задния двор. Когато се върнах, момчетата не бяха помръднали от местата си, а Гарет все още не можеше да се отърси от отвращението си.

— Някой от вас алергичен ли е? — попитах.

— Не — лаконично отвърна Гарет, но тонът му ясно показваше, че не желае да коментира повече тази тема.

— Той просто не обича кучета — каза Луис. — Аз лично имам четири. Бойни кучета, пич. Никой не смее да се закача с кучетата ми.

— Имаш ли нещо против да използвам тоалетната? — попита Гарет.

— На горния етаж, вляво — отвърнах аз и се зачудих дали не планираше да влезе при Мелиса в стаята на Анджелина. Но той се върна почти веднага.

— И аз отивам, пич — каза веднага Луис.

Докато Луис го нямаше, аз отново се обърнах към Гарет.

— Какво искаш от нас? — попитах аз, без да обръщам внимание на Стиви. — Защо доведе приятелите си тук? — Осъзнах, че съм вкопчил пръсти в страничните облегалки на стола.

— Ти какво, не харесваш мексиканци ли? — невинно попита Гарет. — Луис изнервя ли те?

— Не става въпрос за това.

— На мен пък точно на такова ми прилича. Ти как смяташ, Стиви?

— И на мен така ми се струва.

Гарет ми се усмихна.

— Ти си като мащехата ми. И тя не харесва Луис.

— Имаш мащеха?

— Да. Истинската ми майка е починала. Кели ми е мащеха.

— Тя е хубав човек — обади се Стиви.

— И двамата знаем, че трябва да се държиш добре с мен — каза Гарет, — иначе можеш да се простиш с подписа ми. Трябва да бъдеш ужасно любезен с мен. Знам, че това те убива, но имаш ли избор?

— Каква игра играеш? — попитах.

— Няма никаква игра.

— Възнамеряваш ли изобщо да ги подпишеш?

Той сви рамене.

— Все още не съм решил. Зависи от отношението ти към мен и приятелите ми. Ако обидиш по някакъв начин мен или тях… е, просто няма да получиш това, което искаш.

Изпитах огромно желание да скоча и да забия юмрука си в устата му, но вместо това стиснах още по-силно страничните облегалки на стола.

Той вдигна поглед към Луис, който най-после се върна от тоалетната с подозрително зачервени бузи.

— Приключи ли? — попита го Гарет.

— Да — отвърна той и се обърна към мен. — Има някакъв проблем с тоалетната ти, пич. Трябва да я оправиш.

— Няма никакъв проблем с…

— Трябва да тръгваме — прекъсна ме Гарет и ми се усмихна. — Утре съм на училище, все пак. Готов ли си, Луис? — До скоро — измърмори Гарет под носа си и се изниза навън заедно с приятелчетата си.

Двигателят изръмжа, но колата продължи да стои на алеята още няколко минути. От купето се носеше мощен бас от добре заглушена музика. Угасих осветлението във всекидневната, за да мога да ги наблюдавам. Не ги виждах добре, но съдейки по поклащането на главите им, явно разговаряха и се смееха, което ме вбеси. Най-после колата излезе на заден ход от алеята и бавно, съвсем бавно, пое по улицата.

Минута по-късно Мелиса извика от горния етаж:

— Джак!

От тоалетната чиния извираше мътнокафява вода и заливаше мокета. Вонята беше ужасяваща. Във водата подскачаха изпражнения, късаха се на парчета и се изсипваха на пода.

— Ще извикам водопроводчик — казах.

— Извикай Коуди — каза Мелиса и запуши устата си с длан. — Обади се и на Брайън.

[1] От Surenos — южняци (исп.). Улични банди на мексиканската мафия, създадени първоначално в Южна Калифорния. — Б.пр. ↑

4.

Израснах в различни ферми в Монтана. Помня ясно всяка една от тях. Имам предвид, че помня разположението им, постройките, оградите, местенцата за криене. Фермите се намираха около Икалака в източна Монтана, Билингс, Грейт Фолс, Таунсенд, Хелена. Баща ми си намираше работа като управител на ранчо и ни местеше със себе си. Ще ми се да можех да кажа, че се развиваше, но няма да е вярно. Някои от фермите бяха хубави, други — не толкова, но всички те се оказваха собственост на хора, с които баща ми просто не се погаждаше. Той имаше собствено виждане за кравите, конете и управлението на ранчото, и ако собственикът не се съгласеше с абсолютно всичките му идеи, баща ми казваше на майка ми, че „има разногласия“ с работодателя си. Майка ми въздъхваше и двамата започваха да разпитват наоколо, докато му намереха нова работа. Чак тогава, спокоен за хляба си, той напускаше старата си работа с гръм и трясък, натоварваше целия ни багаж в пикапа и ремаркето, и потегляхме към следващото ранчо. Единственото постоянно нещо в моя живот бяха родителите ми и докато растях, започнах да се срамувам от тях.

С течение на времето промених мнението си и сега се чувствам виновен, че съм се срамувал. Те бяха обикновени хорица от друга ера и с други разбирания. Те бяха семейство Джоуд[1]. Работеха здраво и дори не поглеждаха към света, който ежедневно ги подминаваше. Рядко четяха книги, а разговорите им се въртяха около земята, храната и времето. Татко отказваше да купи цветен телевизор дълго време, докато накрая просто нямаше друг избор. Но в много отношения те ми подариха неща, които аз просто не забелязвах навремето или не ги оценявах достатъчно. Дадоха ми перспектива. Не познавам друг човек, който да е израснал навън. Съвсем буквално. Познавам отблизо лишенията и упорития труд, защото семейството ми специализираше в тази област. Когато колегите ми се оплакват от дългия си работен ден или от купищата бумаги по бюрата си, аз се сещам за снежните виелици от детството си и за това как трябва да тичаш до обора, защото ако не прибереш новороденото теленце на топло за броени минути, то ще замръзне до смърт в ръцете ти.

Аз просто не бях създаден за фермерска работа. Поправях огради, жигосвах, стрижех, ваксинирах, зимно време разтоварвах сено от каруци и пикапи за гладния добитък. Но не ме влечеше. Никога не съм бил груб или непочтителен към баща ми и неговата работа, просто не проявявах интерес. Той рано се прости с надеждите си да стана управител на ранчо или поне компетентен помощник. Майка ми обикновено прикриваше чувствата си, но имаше навика да ги проявява в неочаквани и крайно неподходящи моменти. Спомням си как веднъж, докато вървях по черния път към спирката на училищния автобус, я чух да тича след мен. Спрях и покрих главата си с ръце в очакване да ме набие, макар че нямах представа каква беля съм направил. Но вместо това тя ме стисна в прегръдките си, целуна ме по челото и през сълзи каза: Прекрасното ми момче, ти си моят свят, ти си всичко за мен. И продължи да ме прегръща и целува чак до идването на автобуса, пълен с градски деца, които викаха и дюдюкаха през прозорците. Същата вечер, когато се прибрах у дома, я попитах за този внезапен изблик, а тя ме погледна с разширени от ужас очи, защото повдигах въпроса пред баща ми. Едва сега разбирам огромната й родителска любов, на която бях станал свидетел тогава. Самият аз я изпитвам, когато погледна Анджелина и разбирам, че каквото и да става, аз винаги ще я обичам.

Преди намирах спасение в теорията, че майка ми тайно ме е насърчавала да се махна. Сега вече не съм съвсем сигурен дали съм бил прав за тайните й желания. По-скоро си мисля, че тя ме е виждала като неин заместник в недоволството й срещу съпруга й и живота й като цяло. Не казвам, че е била подла — не беше. Но тя бе родена с някакъв мрачен облак над главата си, който с годините ставаше все по-тъмен. Примирил съм се с това.

Единственото място, на което се задържахме повече от две години, се намираше между Таунсенд и Хелена. Собственикът, когото видях само веднъж, беше милионер инвеститор с постоянно местожителство в Кънектикът. Бъбрив, самонадеян и груб. Появи се веднъж в ранчото в каубойско облекло, което приличаше по-скоро на костюм от сериала „Бонанза“, отколкото на истински дрехи. Не го харесах — наричаше ме Джейк вместо Джак — но поради влошеното му здраве, тежък развод и проблеми с Комисията по ценни книжа и фондови борси, рядко го виждахме или чувахме. По тази причина баща ми каза, че той е най-добрият собственик на ранчо, с когото някога е работил. Разбирали се добре и нямали разногласия, което значеше, че собственикът изобщо не говореше с него. През тези две години аз ходех с автобус до гимназията в Хелена. По пътя вземахме Коуди Хойт от източния край на Хелена — бедняшкия квартал на града. С Коуди станахме големи приятели. По-късно се запознахме с Брайън Ийстман и тримата веднага намерихме общ език, може би защото никой от нас не се вписваше в останалите групи. Бащата на Брайън беше презвитериански пастор в Хелена.

Ходехме на лов, за риба, разхождахме се из горите и преследвахме момичетата. Винаги заедно. Още в началото стана ясно, че Брайън е предопределен за велики неща. Всички момичета го обожаваха. Той беше техен пръв приятел и довереник. Аз и Коуди се запознавахме с момичета покрай Брайън, защото никоя от тях не бе достатъчно добра за него. Поне на нас така ни изглеждаше по онова време.

След гимназията двамата с Брайън продължихме обучението си в колеж. Брайън — в Денвърския университет, със стипендия. Аз — в държавния университет на Монтана в Боузмън, със студентски заем, който щеше да виси над главата ми в продължение на десет години. Когато потеглих с двайсетгодишния си пикап към Боузмън, знаех, че никога няма да се върна нито в Хелена, нито в което и да било друго ранчо от детството си. Коуди продължи да живее в родния си град и да работи каквото намери — в строителството, по ферми, в това число и тази, която стопанисваше баща ми. По-късно ми каза, че след шестте месеца, в които работил за баща ми, взел решение да се запише в полицейската академия, така че никога повече да не му се налага да работи за такъв подъл кучи син като него.

Запознах Мелиса с родителите си едва след като се сгодихме, защото се страхувах да не я подплаша. Баща ми я огледа продължително, обърна се към майка ми и каза: „Тя е твърде добра за него“. Родителите на Мелиса, които по това време живееха в Билингс и все още не бяха разведени, смятаха същото. С този горещ попътен вятър на увереност в платната, потеглихме към Лас Вегас с Брайън и Коуди в колата на Брайън, и замърсявахме с празни кутийки от бира магистралите по целия път до Невада. С натежали от махмурлук глави, приятелите ми станаха кумове и свидетели на венчавката ни, която се състоя в един параклис в Града на хазарта.

Завърших журналистика, сдобивайки се с практически безполезна диплома, и започнах като репортер в „Билинг Газет“. Работех основно като асистент в графичния отдел на минимална заплата. Живеехме в каравана до „Метрапарк“, виждахме и усещахме миризмата на добитъка, който водеха на тържището, и деляхме оскъдната си жилищна площ с две кучета, които просто се появиха и не си тръгнаха. Мелиса се развиваше по-добре от мен. Започна като асистент по резервациите в местен хотел, а две години по-късно стана негов управител. Когато се отвори свободно работно място в Бюрото за конгресен туризъм в Билингс, тя ме убеди да кандидатствам, а после използва връзките си, за да ме препоръча. Получих работата благодарение на добрата репутация, с която се славеше съпругата ми. Няколко години по-късно започнаха да ме изпращат в командировки до Боузмън и Каспър, щата Уайоминг, а аз започнах да се чувствам точно като баща ми, който непрекъснато се местеше от едно място на друго.

След дипломирането си Брайън остана в Денвър, започна успешна кариера в бизнеса с недвижими имоти и не след дълго се озова в управителния съвет на денвърското Бюро за конгресен туризъм. Именно той предложи на Линда ван Гиър, вицепрезидент на отдела за туризъм, да ме наеме.

И така двамата с Мелиса се озовахме в големия град.

Коуди също се местеше от едно полицейско управление в друго, обикаляйки малките градчета в Уайоминг, Монтана и Колорадо. Името му започна да се споменава в „Денвър Поуст“ и „Роки Маунтин Нюз“, във вестникарски статии относно тежки криминални престъпления, в това число отвличането, изнасилването и убийството на ученичка от нелегален мексикански емигрант. В една от статиите го наричаха „безмилостен следовател“. Ожени се и се разведе два пъти. Накрая подписа договор с полицейското управление в Денвър, а наскоро го повишиха до детектив първа степен в Отдела за криминални разследвания. Коуди бе главният следовател, арестувал Обри Коутс — човекът, известен в пресата като „Чудовището от Пустинния каньон“.

Избрахме Денвър също като мнозина други. Срещам много малко хора, които са от Денвър или Колорадо. Тук почти липсва усещане за споделена история или култура. Общуването и връзките между хората са дълбоки точно колкото Саут Плат Ривър, която пресича града като криволичещо планинско поточе.

— Бихте могли да направите оплакване за проява на вандализъм, предполагам. Сигурен съм, че никой няма да е изненадан — каза Коуди Хойт малко по-късно същата вечер. — Не става въпрос дали имате основание да предявите обвинение, а дали имате смелостта да ги дразните.

Коуди дойде веднага след като му се обадихме. Брайън също. Лари от „Лари — денонощни водопроводни услуги“ продължаваше да се бори с проблема на горния етаж.

Коуди носеше същите дрехи от следобеда. Беше небръснат и миришеше на бира, цигари и пот. Каза, че след като оставил бормашината вкъщи, отишъл да гледа мача в някакъв бар на „Чероки Стрийт“, недалеч от полицейското управление. С течение на годините Коуди все повече заприличваше на баща си — виден пияница и ветеран от войната с Виетнам, с нос като патладжан и огромно бирено шкембе, който обикаляше окръга с разнебитения си микробус и работеше каквото му попадне. Полуавтоматичният пистолет на кръста му ме плашеше и придаваше на всекидневната ни сериозност и решителност, каквито до този момент й липсваха.

Брайън, от своя страна, носеше памучен панталон, мокасини на бос крак и разпасана бледосиня официална риза. Имаше късо подстригана оредяла коса и проницателни лешникови на цвят очи. Беше отслабнал още повече след последната ни среща и започваше да прилича на закачалка за хубавите си дрехи.

Мелиса ги бе попитала дали искат нещо за пиене, преди да се настани на стола. Коуди помоли за бира. Брайън пожела чаша студена вода с „тънко резенче лимон“.

— Убеден съм, че е Луис — казах аз. — Той стоя в банята доста дълго време. — Не съм сигурен дали Гарет не го е накарал обаче.

— Отвратително — възмути се Брайън. — Животни.

— Татуировката, която ми описа — каза Коуди, — е символ на местното подразделение на общонационална престъпна групировка. Виждал си техни графити из цялата южна част на града, както и в центъра. Знаем всичко за тях — те са основните дилъри на метамфетамини в Колорадо. Ще питам колегите ми за този Луис, може да се окаже стар техен познайник.

— Защо му е на Луис да се мотае с Гарет? — попитах. — Или по-скоро обратното. Стиви също е бяло хлапе.

— Напоследък това е все по-често срещана тенденция — обясни Коуди. — Богати бели хлапета дружат с мексикански гангстери. Искат да прихванат от могъществото и самоувереността им. Също като белите рапъри, които се правят на такива, каквито не са. Мексиканските групировки са крале не само в Денвър, но и във всеки друг град от западните и югозападни щати.

— А гангстерите какво печелят от това? — попитах.

— Връзки — отвърна Коуди. — Достъп до училища и квартали, обитавани от много деца от заможни семейства. Луис изобщо не е глупав. Той знае, че бащата на Гарет е федерален съдия. Това познанство може да отвори доста врати както за него, така и за приятелчетата му.

— Сега забелязвам и още нещо — казах. — Дистанционното за телевизора липсва. Сигурно са го взели, когато отидох до кухнята за питиетата им.

— Колко любезно от твоя страна — саркастично отбеляза Коуди.

— Държахме се любезно с тях, защото не искахме да ги настройваме срещу нас от самото начало — обади се Мелиса. — Надявахме се да проявят разум, след като се запознаят с нас и видят дома, който сме създали за Анджелина…

Брайън и Коуди кимнаха съчувствено.

Коуди хвърли поглед към записките си и попита:

— Гарет каза ли нещо, което би могло да се сметне за заплаха?

— Не.

— Но спомена, че ако не се държите любезно с него, няма да подпише документите, нали така?

— Да.

— Мелиса, ти чу ли тази негова реплика? — попита Коуди.

— Не.

— Значи опираме до твоята дума срещу неговата — обърна се той към мен.

Поклатих глава.

— Не става въпрос само за реплики, а за начина, по който се държаха. Те бяха дошли тук, за да се забавляват. Непрекъснато се споглеждаха, готови да избухнат в смях.

— Поставиха ни в ужасно неловко положение — каза Мелиса. — Гарет ме гледаше така, сякаш съм парче месо.

Брайън видимо се ядоса и вкопчи пръсти в коленете си. Той изпитваше закрилнически чувства към Мелиса от самото начало на брака ни. Казваше, че се чувства като част от семейството ни, тъй като никога не бе имал свое. Двамата с Мелиса си говореха по телефона поне два пъти седмично. Дълги, безсмислени разговори, прекъсвани от нейния смях и престорено възмутените й викове: „Брайън!“, когато той кажеше нещо лукаво или неприлично. Той беше нейна опора след спонтанните й аборти и я разбираше толкова добре, че понякога ревнувах. Тя все още се изумяваше как през всичките тези години аз не съм подозирал, че той е гей, а тя го е разбрала още при първата им среща. Мелиса твърдеше, че той е най-добрият й приятел. Партньорът на Брайън се казваше Бари, архитект. Бяха заедно от няколко години и живееха в модерен тавански апартамент на пъпа на града. Според мен, Бари бе труден за разгадаване. Намирах го за скован и хладен, но с Мелиса веднага намери общ език. Не го виждахме много често.

Веднъж Мелиса ми каза, че винаги е усещала противоречивите чувства на Коуди спрямо стария му приятел, особено след професионалните успехи на Брайън и по-особения му личен живот. Аз просто свих рамене и оправдах отношението на Коуди с типичния за полицаите цинизъм спрямо бизнесмените. Коуди често цитираше репликата на Оноре дьо Балзак (макар да не знаеше кой е авторът) — „Зад всяко голямо богатство стои престъпление“. Мисля, че вярваше в това. И вероятно смяташе, че е валидна както за Морланд, така и за Брайън.

— Защо изобщо ги пусна да влязат? — гневно попита Брайън.

— Реших, че Гарет иска да говори с нас — отвърнах. — Надявах се, че ще предложи да подпише документите. Но той изобщо не повдигна този въпрос, докато аз не го споменах.

— Не можеш да докажеш, че са взели дистанционното, предполагам — обади се Коуди.

— Сигурен съм, че в началото на мача си беше тук — казах. — Отидох до кухнята и ги оставих за малко сами. Вероятно тогава са го взели.

— Но за какво би могло да им послужи? — попита Коуди.

— За трофей — каза Брайън. — Символично е. Все едно ви отнемат контрола над положението. Нещо друго липсва ли?

Двамата с Мелиса огледахме всекидневната. Би могло и да липсва, но нямаше как да съм сигурен. Продължаваше да ме измъчва усещането от следобеда, че се намирам в чужда къща.

Погледът на Мелиса спря върху полицата над камината и лицето й пребледня. Тя скочи от стола си и тръгна нататък.

— Снимката ми с Анджелина от болницата — каза.

— Гарет я гледаше днес следобед — казах. — Видях го.

— Може би е искал да има снимка на дъщеря си — каза Брайън.

— Биологичната си дъщеря — поправих го аз. Мелиса бе много чувствителна към терминологията.

— Или е искал — обади се Коуди — да има снимка на Мелиса.

Неволно свих юмруци.

Водопроводчикът Лари се прокашля, докато слизаше по стълбите. Клатеше глава и се усмихваше.

— Всичко е поправено — каза. — Случва се непрекъснато, когато наоколо тичат малчугани.

Двамата с Мелиса се спогледахме озадачено.

— Трябва да си направя музейна колекция от нещата, които намирам в тоалетните — каза Лари и извади кочан с фактури и писалка. — Кукли Барби, чорапи, обувки. Едно хлапе беше пуснало в тоалетната цяла ябълка, защото не искало майка му да разбере, че не я е изяло. Проблемът е, че подобна музейна колекция би заинтригувала единствено други водопроводчици.

— Нашето дете не тича наоколо — каза Мелиса. — То е още бебе.

— Така ли? — изненада се Лари. — Много странно.

После видя Хари и се засмя.

— Следващите най-вероятни виновници за изпускане на предмети в тоалетната са лабрадорите.

— Какво извадихте? — попитах.

— Дистанционното управление за телевизора — каза Лари. — Опасявам се, че е окончателно повредено. Освен ако не настоявате да го почистя и да се опитам да го поправя.

— Няма нужда — отвърнах.

— Горе все още е голяма бъркотия — каза той и ми подаде фактурата. Буквално ахнах, като видях сумата: почти 400 долара.

— Спешните денонощни услуги са доста скъпи — заоправдава се Лари, — особено във вечерите, когато има мач, а аз съм изпил няколко студени бири и съм си легнал рано.

Щом Лари си тръгна, Брайън се обърна към мен и каза:

— Символизмът се задълбочава. Взел е контрола над положението, пуснал го е в тоалетната и двамата с Луис са се облекчили върху него. Имаш ли представа с какъв хлапак си се захванал?

— Да измислим план за действие — предложи Коуди.

Стояхме будни до два сутринта. Отне ни един час да изперем килимите с маркуч на двора и да почистим пода на банята. Брайън притискаше кърпа към носа и устата си, но непрекъснато повтаряше „животни… животни“. Преди да започнем чистенето, Брайън снима цялата бъркотия с цифровия си фотоапарат и го прибра в джоба си.

Той смяташе, че ни е нужен нов адвокат, тъй като вече бях уволнил Диърборн. „Трябва ни булдог“, каза Брайън; някой, който „да погне здраво семейство Морланд и да им хвърли атомна бомба“.

— Не можем да си позволим такъв адвокат — казах. — Останали сме без пукнат грош покрай осиновяването и ипотеката за къщата. Вече не разполагаме със заплатата на Мелиса.

— Чудех се кога ще опрем до този въпрос — обади се Мелиса доста по-разпалено, отколкото очаквах. И без да изчака да обясня какво съм имал предвид, продължи да говори: — Можем да продадем къщата. Мога да се върна на работа. Получих обаждания от „Мариот“ и „Радисън“…

— Аз ще ви помогна — предложи Брайън. — Не се тревожете за пари. Позволете ми да ви бъда подкрепа в цялата тази каша. — Той се наведе напред и заговори с една октава по-ниско. Служебният му глас. — Откакто живея в Денвър непрекъснато контактувам с хора. Мнозина от тях ми дължат услуги. Градът е голям и продължава да се разраства с бясно темпо, но това се случва в периферията. В ядрото си той все още е едно малко градче, управлявано от кликата на кореняци, предприемачи и политици. Властта притежава лостове и аз знам как да боравя с тях. Правя го от години. Познавам градски съветници и журналисти, а ти си наясно, че съм близък и с хора от вътрешния кръг на кмета. Ако плъзне мълва, че аз се застъпвам за теб, ситуацията ти вече няма да е просто проблем, а юридически спор. А това е последното нещо, което властимащите желаят.

— Благодаря ти, Брайън — каза Мелиса с просълзени очи.

Не знаех какво да кажа. За пръв път през живота си чувах думите: Не се тревожи за пари.

— Не — намеси се Коуди, — не смятам, че това е най-добрият план. Дори и със заем и с нов адвокат…

— Никога не съм казвал „заем“ — скастри го Брайън.

— … пак ще сте изправени срещу съдия Джон Морланд — продължи Коуди, без да обръща внимание на Брайън. — Морланд е съдия и има повече връзки, отколкото можете да си представите. Той може да наеме цели екипи от адвокати, които да ти извиват ръцете и да ти източват парите години наред. Освен това всеки съдия ще постанови, че той е в състояние да осигури прекрасен живот на детето, докато вие двамата затъвате все по-дълбоко в дългове.

— Това просто не е справедливо — процеди Брайън през стиснати зъби.

— Не, не е — съгласи се Коуди. — Но е налице неоспоримият факт, че Гарет не е подписвал документи за отказ от родителски права, нали така? Той може да е крадливо и подло копеленце, но в този случай законът е на негова страна. Освен това ще ви трябва луд късмет, за да намерите добър адвокат, който смело да се изправи срещу действащ федерален съдия. И особено този съдия.

Мелиса въздъхна и се облегна назад. Очите й бяха зачервени. Устните й трепереха, сякаш полагаше усилие да не се разплаче.

— Толкова е несправедливо. С какво сме заслужили това? Направихме всичко както трябва. Ще се боря с тях до последния си дъх! — процеди тя през зъби. — Ще направя абсолютно всичко, за да запазя дъщеря си. Ако трябва да флиртувам с Гарет, ще го направя!

Сърцето ми се сви от болка.

— Някак… не знам как… но трябва да го убедим да подпише документите — продължи тя. — Не мога да повярвам, че има какъвто и да било интерес към Анджелина. Той изобщо не иска да бъде баща, макар че не мога да проумея какви игрички играе. Може би просто се възползва от ситуацията, за да ни плаши.

— Сякаш харесва не нея, а теб — обади се Брайън.

— Не бива да го дразним — каза тя. — Трябва да намерим начин да го убедим да постъпи правилно.

— Джули Перала предложи същото — казах аз.

Мелиса се обърна към мен.

— Можеш да продължиш да се държиш мило с него, нали? Поне се преструвай, че не го мразиш, докато измислим начин да го убедим! Можеш ли?

— След това, което направи тази вечер? — попитах аз и махнах с ръка към стълбите. — Той е не просто хитър. Той е зъл. Погледнах го в очите и ме побиха ледени тръпки.

— Това ще свърши чудесна работа в съда — изпъшка Коуди и завъртя очи към тавана. — Не знаеш ли, че в днешно време понятия като „зло“ не съществуват. В нашия политически коректен град? Човече, трябва по-често да излизаш.

— Някои го наричаме толерантност и почтеност, Коуди — каза Брайън. — Счита се за напредък.

— Напредък, как пък не! — изпухтя Коуди.

— Моля те — въздъхна Брайън, — нека се придържаме към конкретния проблем, става ли?

— Проблемът не е в Гарет — каза Мелиса, без да им обръща внимание, — а в баща му. Ако можем да ги разделим някак и аз да поговоря насаме с Гарет…

— Не — отвърнах, — идеята не ми харесва.

— Ако поговоря с него или направо му покажа колко трудно е да се грижиш за малко дете, той може да се стресне и да се откаже от правата си. Може би трябва да види отблизо пълен памперс или оповръщано лигавче и ще осъзнае, че изобщо няма да му е лесно, дори ако я отглеждат родителите му.

— Но той не искаше да я види — казах. — Сигурно си има причина за това. Ти допускаш, че е разумен. Аз не забелязах такива признаци.

— Ти смяташ, че е зъл — саркастично отбеляза Коуди.

— Гарет не желае да се сблъсква с тази ситуация в реалния живот — каза тя. — Той се старае да избягва Анджелина. Може би ако я види…

— Не знам — поклати глава Брайън.

И аз не знаех.

Мелиса огледа всички ни един по един.

— Момчета — каза, — преди всичко трябва да мислим за Анджелина и нейните интереси. Ако се случи най-лошото, тя ще се озове при тях. Не казвам, че трябва да се случи, но има такава вероятност и ние не можем да я изключим. Джон Морланд ми се стори доста амбициран. И ако се случи най-лошото, аз не искам да отравям връзката на Анджелина с тях.

Настъпи кратко мълчание. Разкъсваха ме противоречиви чувства.

— Ти си невероятна — прошепна Брайън.

Така си беше. А аз бях изумен, че тази невероятна жена е моя.

И тогава в душата ми се загнезди вледеняващ страх. Ако се случеше най-лошото, ако семейство Морланд някак успееха да вземат Анджелина, това щеше да съсипе Мелиса. А след всички преживени трудности, това щеше да съсипе нас.

— Това няма да се случи — казах. — Аз няма да го позволя.

Тя вдигна поглед към мен и тъжно се усмихна.

— Няма да го позволя — повторих.

— Божичко — изпъшка Коуди и се изправи, — имам нужда от още една бира.

— Какво още знаем за съдия Морланд? — попита Мелиса. Риторичен въпрос. — Той е ключът.

Коуди се намести на дивана, сякаш за да разчисти пространството около себе си преди да отговори, но Брайън го изпревари:

— Срещали сме се няколко пъти. На приеми и благотворителни събития. Неприятно ми е да го кажа, но прави впечатление на изключително приятен и нормален човек. Пръв приятел е с кмета и е много близък с двама сенатори, с министъра на правосъдието и дори с президента. Говори се, че му предстои нещо голямо извън щатската съдебна система, доста по-висок пост и то съвсем скоро. Той просто излъчва компетентност и увереност, разбирате ли?

— Разбираме — кимна Мелиса.

— Женен е за Кели — обадих се аз. — Гарет я нарече негова мащеха. Каза, че истинската му майка била починала.

Брайън се облегна назад и сбърчи вежди.

— Виждал съм Кели. Истинска руса бомба.

— Чудя се какво общо имат със случая Sureno-13 — каза Коуди.

— Както и да е — намеси се Брайън, — аз мога да започна да подпитвам из средите, в които се движа. Представа нямате какви неща може да научи човек за хората от по-високо ниво. На коктейли и благотворителни събития. Изчакайте ги да пийнат малко алкохол и те сами почват да бълват какви ли не тъмни тайни. Нищо по-различно от Хелена, момчета — просто в много по-големи мащаби. Може да се окаже, че той не е чак толкова перфектен, и да се сдобием с коз срещу него.

Мелиса и аз кимнахме едновременно. И двамата знаехме, че Брайън е великолепен сладкодумец, който може да намери общ език с всеки човек на планетата. Привлекателни омъжени жени — точно като Мелиса, като се замисли човек — охотно го засипваха с тайни само заради насладата от умението му да изслушва.

— Старай се да не разпитваш погрешните хора, защото това може да утежни нещата за Джак и Мелиса — каза Коуди. — Или за мен. Аз работя за този град и понякога ми се налага да свидетелствам в съдебната зала на Морланд. Опознах го още докато беше прокурор, а аз работех в обединените оперативни групи.

Коуди се беше оплаквал през годините, че често го разпределяли в обединени оперативни групи на различни агенции, в това число ФБР, държавните следствени служби и денвърската полиция. Той имаше проблем с бюрокрацията, процедурите и навиците на ФБР да бранят териториите си, и непрекъснато влизаше в конфликт с тях. Но тъй като Коуди го биваше в работата си и не държеше да се сприятелява с околните, той сам решаваше случаите и нямаше нищо против ФБР да обират овациите, стига да го оставяха на мира. Коуди трудно се погаждаше с околните и не обичаше да работи в екип.

— Как се държи в съда? — попитах. — Когато говорихме, той сам се определи като строг и справедлив съдия. Очевидно е много чувствителен на тема „отговорност“, щом е склонен да причини това както на нашето, така и на своето семейство.

Коуди кимна.

— Всички съдии се самоопределят така, не го приемай твърде сериозно. Но аз бих казал, че на Джон Морланд много му харесва да бъде съдия, и то твърде много. Късмет е да ти се падне такъв като него, защото ако намрази ответника ти от пръв поглед, ще стовари отгоре му възможно най-суровото наказание. Обикновено разбираме в каква посока отива решението му още в началото, съдейки по целенасочените му процедурни ходове. Ако той смята, че обвиняемият е боклук, ще се погрижи да го изпрати във федерален затвор. Ако по някаква причина реши, че сме арестували погрешния човек, нищо не е в състояние да го убеди в противното. Съдиите са длъжни да изслушат доказателствата — продължи Коуди, — да проучат закона и да произнесат присъда, базирана на изложените факти. Морланд го прави, но си съставя предварително мнение по делото и повечето от нас смятат, че поставя себе си над закона. Това е страхотно, ако мнението му съвпада с нашето, но е ужасно, ако е обратното. Но в болшинството от случаите той застава на страната на полицията, а нас друго не ни интересува. Утре ще свидетелствам в неговата съдебна зала по делото „Коутс“. Нали се сещаш, Чудовището от Пустинния каньон? Може би трябва да дойдеш и да видиш човека в действие. Делото е насрочено за един следобед.

— Ще науча ли нещо? — попитах.

— Ще научиш срещу какво се изправяш — отвърна Коуди по начин, който не ми вдъхна никаква увереност.

Настъпи неловко мълчание.

— Проблемът е точно в Гарет, Мелиса — обади се Брайън. — Момчето със сигурност има нещо тъмно в миналото си, ако действително е такъв, какъвто го описвате. Казвате, че злото струи от него, освен това води в къщата ви член на престъпна групировка. Може би ако разберем нещо повече за Гарет, бихме могли да убедим съда, че от него баща не става, независимо от твърденията на баща му.

Коуди кимна.

— Това обаче може да се окаже доста трудно. Ако има досие като непълнолетен закононарушител, то може да се окаже запечатано.

— Дори за полицейски служител? — попита Брайън и се усмихна лукаво. — За знаменития детектив, на когото му писна да работи за ФБР и сам арестува Чудовището? Обзалагам се, че този детектив знае как се наднича в запечатани досиета.

Погледнах предпазливо към Коуди. Не исках да го притискам.

— Ще се обадя тук-там. Съвсем дискретно — каза Коуди. — Но категорично отказвам да провеждам каквито и да било разследвания около съдията. Трябва да остана съвършено чист. Можете ли да си представите какво ще се случи с мен и с полицейското управление, ако плъзне мълва, че провеждам самостоятелно разследване около действащ федерален съдия? Мамка му, ще ме върнат обратно в Монтана, ако не и по-зле.

Брайън потръпна от ужас. Последното място, на което някога би искал да отиде, бе у дома.

— Е, да обобщим — каза той и плесна с длани по коленете си. В погледа му проблесна искра. — Имаме план и разполагаме с по-малко от месец, за да го осъществим. Аз ще се опитам да събера информация за съдията, Коуди ще провери хлапето. Джак и Мелиса, вие продължавайте започнатото. Наемете добър адвокат и се борете с тези копелета колкото се може по-дълго. Смятам, че междувременно трябва да подадете оплакване срещу Гарет и Луис за представлението им тази вечер.

Коуди вдигна ръка.

— Ако го направите, не бива да ме намесвате по никакъв начин. Освен това смятам идеята за глупава.

— Защо? — попита Брайън, видимо наранен.

Мелиса побърза да се намеси:

— Не искаме да настройваме Гарет срещу нас. Все още не. Първо искаме да пробваме да го спечелим с добро.

Брайън ми хвърли поглед, който сякаш казваше — какво би могъл да направиш?

Когато Брайън и Мелиса се качиха горе, за да нагледат Анджелина, Коуди излезе от кухнята с нова бира в ръка.

— Сигурен ли си, че ти се пие? — попитах. — Утре трябва да свидетелстваш в съда, нали?

Коуди сви рамене и отвори кутийката.

— Ще заковем кучия син. Чудовището от Каньона ни е в кърпа вързано. Аз не се тревожа, въпреки че федералните са ми ядосани, задето действах на своя глава. Искрено се надявам съдията да не ме е разпознал, когато се видяхме пред къщата ти. Ако знае, че сме приятели…

— Какво?

Той сви рамене.

— Не съм сигурен.

Коуди изпи бирата си, без да си кажем и дума. После се наведе напред и заговори почти шепнешком:

— Знам, че Брайън е добронамерен, но… просто си го представям как дрънка пред приятелчетата си от висшето общество, а те го слушат с интерес. Ако съдия Морланд разбере, че някой целенасочено се опитва да хвърля мръсотия върху него или сина му, той ще насочи мерника си към вас двамата, а може би и към мен.

— И как по-точно ще го насочи? — попитах аз, леко ядосан.

— Може да оттегли предложението си да ви осигури друго бебе. Това е доста щедра оферта, Джак.

— Мелиса не би я приела, Коуди. Никога — казах. — Нито пък аз.

— Понякога се налага да вземем най-доброто, което ни се предлага, това се опитвам да кажа. Знаеш, че имам син, нали?

— Какво?

Коуди обърса уста с ръкава си.

— Аха… резултат на пиянска закачка във Форт Колинс, докато работех под прикритие. Със сервитьорка на име Рей Ан. Вече е омъжена за втори път, но аз всеки месец й изпращам пари за малкия Джъстин. С моята заплата си е удар по джоба ми, но… какво да се прави.

— Никога не си го споменавал — казах.

Той сви рамене.

— Случва се. Но аз имам предвид друго. Джъстин и аз се сближихме едва сега, когато той навърши шест. През първите си пет години той беше просто едно бебе. Можеше да бъде което и да било бебе, ако трябва да съм честен. Бебетата са си бебета. Сега вече е истински човек, разбираш ли? Харесва бейзбол и камъчета. Но през тези първи пет години той беше просто едно дребно дебело… нещо. Бебетата не са хора, докато не пораснат, това знам аз.

— Не съм съгласен — поклатих глава аз.

Той допи последната глътка от бирата си.

— От моята мъжка гледна точка бебетата са си бебета. Можете да си вземете друго. То ще порасне и ще стане човек. Кой знае, може да го обикнете повече от Анджелина! Ти просто няма как да знаеш. Ако имате шанса да вземете друго бебе, вие с Мелиса ще отгледате победител, това се опитвам да кажа.

За миг ми причерня пред очите.

— Коуди, стана късно, а ти си пиян. Млъкни. И то веднага.

Той вдигна ръка.

— Казвам само, че…

— Знам какво казваш. Спри. Този вариант е неприемлив за нас.

— Защо просто не го обмислите, Джак?

— Защото не желаем.

Той се опита да продължи спора, но Брайън и Мелиса се появиха на стълбите.

— Достатъчно — вдигнах ръка аз.

— Добре — отвърна той. — Е, ще те видя ли утре?

Точно в този момент нямах никакво желание да го виждам до края на живота си.

— Обади ми се — каза Брайън на Мелиса и я прегърна за довиждане.

— Непременно — отвърна тя. Беше изтощена, също като мен, и й личеше. Очите й отново се напълниха със сълзи.

— Колко жалко, че не можем да извикаме чичо Джетър, за да се погрижи за тази каша — засмя се Коуди. — Той с удоволствие би дошъл да посрита малко задници.

Представих си го нагледно и се усмихнах. Джетър Хойт бе легенда по времето, когато растяхме в Хелена. Никой и с пръст не смееше да ни пипне — мен, Брайън и Коуди — поради простата причина че Джетър Хойт бе чичо на Коуди. Историите за него се шепнеха тайно, а разказвачите се озъртаха през рамо, за да се уверят, че никой не ги подслушва.

Когато изпратихме гостите си, Мелиса каза:

— Имаш много добри приятели.

— Ние имаме много добри приятели — поправих я аз. Премълчах казаното от Коуди.

Мелиса оправи завивките на Анджелина и й прошепна нещо, което не се чу ясно от бебефона в спалнята. Спокойното дишане на дъщеря ни се носеше в стаята ни като тиха музика. Унесох се в неспокоен сън.

В 4:00 сутринта чух ръмжене на автомобилен двигател, който бавно подмина дома ни. Разпознах колата на Гарет.

Представих си ги заедно с Луис, втренчили погледи в къщата, и снимката на седалката помежду им.

[1] Герои от „Гроздовете на гнева“ на Джон Стайнбек. — Б.пр. ↑

5.

Понеделник, 5 ноември

Двадесет дни до края

В понеделник сутринта Анджелина ни събуди много рано, но по най-приятния възможен начин.

— Чуй я — казах. — Тя пее.

— Не е точно песен — отвърна Мелиса. — Просто е щастлива.

Лежахме и слушахме как Анджелина гука и произнася безсмислени думички. Лицето на Мелиса, заслушана в звуците от детската стая, бе въплъщение на моментно безоблачно спокойствие.

— Успя ли да поспиш? — попитах.

— Не много — отвърна тя.

— Аз също.

Съдебната зала на Джон Морланд бе просторно помещение, облицовано в светло дърво. Приглушеното осветление създаваше атмосфера на сериозно благоприличие. Влязох в претъпканата зала и открих свободно място на предпоследната редица тъкмо навреме, за да видя как полицай Коуди Хойт заема свидетелската скамейка. Огромни избледнели фрески, изобразяващи историята на Колорадо — златотърсачи, железничари, Пайкс Пийк — опасваха стените още от епохата на Голямата депресия. Сцените ме подсетиха за Колорадската златна треска, която се наблюдаваше и сред последната вълна заселници — в това число и аз самият — пристигащи тук не заради културата или заради семейни взаимоотношения, а заради възможностите на големия град.

Акустиката в помещението беше изумителна. Въпреки размерите на залата и броя на зрителите, аз ясно чувах приглушеното потракване от клавиатурата на съдебния докладчик, настанен на бюро до свидетелската скамейка, шумоленето на хартия от записките на помощник-прокурора и тежкото дишане на ответника Обри Коутс, четиридесет и три годишен, обвинен за отвличането, изнасилването и убийството на петгодишната Кортни Уингейт, безследно изчезнала от детска площадка в Пустинния каньон, където Коутс работел като домакин на къмпинг. Лагерът се намираше в природен резерват и поради тази причина делото се гледаше във федерален съд.

Въпреки че бях прекарал известно време в съдебните зали в Билингс като журналист — отразявах нашумелия процес около двамата братя индианци от племето кроу и техните пристрастени към метамфетамин приятелки, отдали се на едноседмична престъпна фиеста между Южна Монтана и Северен Уайоминг и убили едно фермерско семейство по пътя си — залата на съдия Морланд излъчваше някаква делова ефективност, която може би се дължеше на безкомпромисния му, лишен от всякакви сантименти метод на работа. Той не повишаваше тон, не жестикулираше, но заговореше ли, всички слушаха със затаен дъх. Харизматичен човек, който изцяло владееше положението. Не можех да откъсна очи от него, така както човек не може да отдели поглед от велик актьор — Дензъл Уошингтън, да речем — дори когато той не говори и е извън фокуса на камерата. Но аз не бях единственият поразен. Ако Морланд вдигнеше вежда, докато адвокат задаваше въпрос, на същия този адвокат му призляваше, а опонентът му започваше да се държи самодоволно. Аз, разбира се, го наблюдавах с цел да разбера нещо повече за него, да проумея що за човек е, да открия някоя слабост. Съдията не даваше признаци, че ме е видял да влизам в залата. Аз все още кипях след събитията от предишната вечер. В стомаха ми се надигаше черна топка от ужас, която сякаш притискаше дробовете ми и ми пречеше да дишам.

Открих свободна седалка до едра тъмнокожа жена с топчесто лице, облечена в рокля на цветя, която не изглеждаше свързана със страните по делото. Огледах съдебната зала. Полицаи, репортери от местните новинарски канали, много наблюдатели, привлечени от скандалното естество на самия процес, в това число — най-вероятно — и жената до мен. Стори ми се, че разпознах и тила на самия Обри Коутс, седнал на маса с лице към съдията.

— Това там е Чудовището — потвърди чернокожата ми съседка. Голата й шоколадова ръка излъчваше топлина, докато се притискаше в мен, а дъхът й миришеше на ментов бонбон и цигари. — От време на време се обръща и оглежда присъстващите, за да види кой е тук — прошепна тя. — Според мен се наслаждава на вниманието, защото е един много, много болен човек. Когато ме погледна, аз му отвърнах така… — Тя се облегна назад и ме прониза с присвити очи. — Този поглед обикновено кара хората да замръзват на мястото си. Но той само ми се усмихна.

Бях виждал снимки на Обри Коутс по вестниците, преди да го подстрижат и обръснат, естествено. Сега седеше прегърбен и дребен на стола си, облечен в затворническо яке, което висеше на раменете му. Над огромните му уши висяха кичури посивяла коса, а щом извърна глава, за да прошепне нещо на адвоката си, видях и профила му — ястребов нос, осеян с яркочервени капиляри, изпъкнали устни и остра брадичка. Когато се обърна назад, светлината от стенните лампи се отрази върху голото му теме като мотив от шахматна дъска. Замислих се за същността на злото, за това как понякога просто го виждаш и чувстваш.

— Виновен е — каза тя и кимна. — Убедена съм, че го е направил. И не само това, а много повече.

Протегнах ръка.

— Джак.

— Олив — отвърна тя и обви дланта ми с огромните си ръце. — Питай ме каквото искаш. Познавам всички в тази зала. Това е основното ми занимание — наблюдавам съдебни процеси.

— Познаваш ли адвоката на Коутс? — небрежно попитах аз, загледан в пълничкия мъж до обвиняемия.

Тя кимна и се ококори насреща ми.

— Най-добрият, Бертрам Людик. Не знам как този дребен червей може да си го позволи. Мисля си, че ако Чарлз Менсън бе наел Бърти Людик, щеше да ръга хора с вилици и до ден-днешен!

— Виж ти! — възкликнах.

— Стой и гледай — каза тя. После добави: — За щастие, съдия Морланд няма да позволи на Бърти да се развихри.

— Познавам онзи мъж — обадих се аз и кимнах към Коуди, който вървеше към свидетелската скамейка.

— Детектив Хойт — прошепна тя и се усмихна. — Този човек събужда у мен желание да си го взема вкъщи, да го прегърна и да му кажа, че всичко ще бъде наред.

— Защо? — сепнах се аз.

— Той е объркана душа — каза тя. — Погледни го. Много кадърен полицай, но объркана душа.

Най-обикновен махмурлук, помислих си аз.

Коуди носеше тъмносин костюм, който се набираше под мишниците му, бяла риза и строга, но избеляла червена вратовръзка. Изглеждаше едновременно официален и леко небрежен. Тътреше крака, докато вървеше, и рошеше косата си с пръсти. Когато седна на свидетелското място, огледа залата с отегчение, сякаш безмълвно казваше: Аз съм ченге. Просто ме оставете да си свърша работата. Кимнах му, но не съм сигурен дали ме видя.

— Напомням на свидетеля, че все още е под клетва — каза съдия Морланд.

— Разбирам, Ваша чест.

— Госпожице Блеър — обърна се съдията към заместник-прокурора, привлекателна червенокоса жена, потънала в разговор с прокурора зад масата на обвинението, — можете да продължите разпита на свидетеля.

— Благодаря, Ваша чест — каза тя и пристъпи към подиума с бележник в ръка. — Имам само още няколко въпроса.

Морланд махна нетърпеливо с ръка, подканяйки я да започва.

— Детектив Хойт — каза тя и разлисти бележника си, — на петъчното заседание казахте, че когато сте заловили обвиняемия на осми юни сутринта, миналото лято, той е унищожавал веществени доказателства…

Ето какво знаех за Обри Коутс, Чудовището от Пустинния каньон.

През последните десет години зачестили случаите на безследно изчезнали деца, докато почивали със семействата си в Маунтин Уест. Повечето от тях така и не били открити. Децата изчезвали от уединени места в Колорадо (Гранд Джънкшън, Пуебло, Тринидад), Юта (Уасач, Сейнт Джордж), Уайоминг (Рок Спрингс, Пайндейл). Момичета и момчета, всички на възраст под дванайсет. Почти всички родители споделили, че децата им изчезвали буквално за миг. Децата били виждани за последно на детски площадки, край потоци или на планински пътеки. И в следващия момент вече ги нямало. Изчезвали като дим.

Случва се често в планините. Всяко лято изчезват деца. Родителите си правят пикници и семейни срещи и някой внезапно осъзнава, че едно от децата не се е появило за вечеря. Някои се губят в гората, други падат в реката, трети се ядосват на брат или сестра и решават да „избягат“, а понякога просто се качват в погрешната кола. Повечето ги откриват. Спомням си как веднъж с баща ми се включихме в издирването на изчезнало малко момче близо до планински резерват на север от Хелена. За мен това си остана едно вълнуващо приключение. Яздихме коне през потоци и планински пътеки и викахме името „Джаръд!“ в продължение на два дни. Накрая го открихме — на километър разстояние от мястото, където бе изчезнал, и той разказа, че се загубил в гората и заспал на някаква поляна. Призна, че се криел от доброволния спасителен отряд, когато минавали покрай него, защото били непознати, а на него му било забранено да говори с непознати, дори ако го викат по име.

Ако човек се върне назад към тези случаи на изчезнали деца през годините, ще види закономерност, останала незабелязана от органите на властта, макар през цялото време да е била пред очите им. Но Коуди ми обясни, че те са несправедливо обвинявани за това. Децата изчезвали от четири щата в продължение на десет години. Единствената „закономерност“ бе фактът, че са изчезвали от къмпинги и запустели местности. Никакви визитни картички, никакви улики, никакви следи. Всичко се случваше в различни подведомствени области с различни полицейски управления. Случаите били разследвани без намесата на ФБР, защото връзката помежду им била открита доста по-късно. Никой от родителите не бил търсен за подкуп. Никой не направил самопризнание, никой не съобщил за заподозрян извършител. Никое от телата не било открито. Никога.

Обри Коутс, назначаван на временна работа като домакин на различни къмпинги, бил разпитван във връзка с четири отделни случая, защото караваната му била паркирана в районите, откъдето изчезвали децата. Коутс отговарял отзивчиво на всички зададени въпроси. В някои от случаите се включвал като доброволец в издирването на децата. Нямал криминално досие и името му не фигурирало в списъка на сексуалните престъпници. В администрацията на Националната горска служба и в четирите щата го познавали като чудат самотник с очукана каравана, отрупана с антени и сателитни чинии за телевизия и интернет, но бил считан за отговорен човек с опит. Всеки път, когато някой домакин се разболеел или излезел в отпуск, викали Коутс да го замести. Работата му включвала няколко прости задължения — да събира таксите за нощувка, да поддържа района в изряден вид, да оказва съдействие при настаняване и да следи дали лагеруващите напускат навреме къмпинга. За двайсет години работа като домакин на къмпинг, срещу него били заведени само две жалби. Дребни жалби — в единия случай родители усетили, че гледа децата им похотливо, а в другия някой го обвинил в грубост, защото ядосано отказал да излезе от караваната си (Какво толкова е правел там вътре?), когато семейство летовници имали нужда от помпа за гуми — подадени в два различни щата с интервал от шест години помежду си.

Коутс покривал следите си много добре. Три от изчезналите деца били отвлечени след завръщането на домакина титуляр, така че неговото име останало извън подозрение.

Но най-лошото, по думите на Коуди, бе това, че седемте деца преди Кортни Уингейт бяха условна бройка. Реално те биха могли да са както десет, така и двайсет или петдесет. За трите десетилетия, през които Коутс е бил извън наблюдение, на територията между Небраска и Калифорния са регистрирани над седемдесет случая на безследно изчезнали деца. И десетки повече в Западна Канада.

Защо само седем? Защото полицията открила в лаптопа на Обри Коутс снимки на седем от изчезналите деца. Ако е имало други — а Коуди смяташе, че Коутс е успял да унищожи голяма част от файловете, съхранявани на сървър в караваната, както и болшинството от тези в лаптопа — Коуди и компютърният специалист, назначен по делото, не са успели да ги намерят.

След първоначалното обвинение срещу Коутс за изчезването на всичките седем деца, повдигнато с надеждата да постигнат споразумение с него — по-малка присъда в замяна на признание за местонахождението на жертвите — федералният прокурор ударил на камък, защото Коутс твърдял, че е невинен, и не направил никакви самопризнания. Няколко месеца по-късно обвинението било съкратено до случая с Кортни Уингейт — последното изчезнало дете в Пустинния Каньон, където Коутс работел като заместник-домакин. В лаптопа му били открити няколко дигитални снимки на Кортни, а родителите й потвърдили, че Коутс се спотайвал около лагера им в нощта преди изчезването й.

Докато Коуди и прокурорът запознаваха журито със снимките, открити в компютъра на Коутс — улики в подкрепа на обвинението, че Коутс е наблюдавал жертвата си, включващи кадри от неразпознаваемо място с борова гора на заден план, където момиченцето кара велосипед или си играе на открито — аз открих с поглед родителите й зад прокурорската маса. Сърцето ми се сви от болка. Кристъл Уингейт, майката на Кортни, бе слаба и съсухрена жена с помъдрялото изражение на човек, преживял много тежки моменти, но не по-тежки от настоящия. Дони Уингейт, строителен работник, имаше големи мустаци и бакенбарди и изглеждаше неспокоен като диво животно, затворено в клетка. Беше толкова напрегнат, докато гледаше снимките, че виждах изпъкналите жили на врата му чак от моето място. Дони изглеждаше достатъчно едър и достатъчно способен да прекрачи металната бариера и да прекърши врата на Обри Коутс, преди съдебният пристав да успее да реагира. Аз не бих го упрекнал. Погледът му изпепеляваше тила на Коутс, докато Коуди описваше другите снимки, открити в лаптопа и допълнителните — но унищожени — електронни устройства в караваната.

Коуди продължи да дава показания още час и половина, които в общи линии представляваха обобщение на целодневното му участие в петъчното съдебно заседание. Попивах всяка негова дума. На ясен език и с маниер, усъвършенстван години наред в съдебните зали, Коуди оказваше пълно съдействие на заместник-прокурор Блеър. Самият прокурор — висок, плешив, с атлетична фигура — наблюдаваше разпита с нескрито одобрение.

Коуди излагаше показанията си организирано и методично. Започна от сигнала за изчезнало дете, подаден в полицията от семейство Уингейт, и стигна до собственото си подозрение, когато пристигнал в къмпинга по молба на областния шериф и видял караваната на домакина с цялото й електронно оборудване.

— Караваната на Коутс ми заприлича на онези мобилни командни центрове, които нашите военни използват отвъд океана — каза той. — Сещате се, оттам изпращат аудио-визуални данни до някой главнокомандващ чак във Флорида или Невада, а той раздава заповеди на бойното поле в реално време. По цялата каравана имаше сателитни чинии и антени, и електрогенератор отвън, в случай че захранването от къмпинга не е достатъчно. Тогава се запитах защо един човек, който толкова държи да разполага с денонощен интернет достъп, би приел работа в затънтен къмпинг, а не в Денвър, да речем, или който и да било друг град. Оттам започнах.

Без да поглежда записките си, Коуди разказа на журито как започнал разследването си, за да открие отговор на този въпрос. Колкото повече научавал за навиците на Коутс, за пътуванията му и за изчезналите деца, които съответствали на маршрута му, толкова по-дълбоко ставало подозрението му, че именно Коутс е отвлякъл Кортни. Данните от сателитния интернет доставчик на Коутс свидетелстваха за огромна натовареност — сваляне и качване на хиляди мегабайти информация. Най-голяма активност се наблюдаваше между 2:00 и 6:00 часът сутринта.

— Интернет активността му идеално покриваше профила на човек, който се занимава с детска порнография — каза Коуди. — Той не само е получавал огромно количество видеофайлове и други материали, но ги е и разпространявал.

Самият Обри Коутс седеше като закован на мястото си, докато Коуди безмилостно свидетелстваше срещу него. Не клатеше глава, не въртеше очи; просто седеше и слушаше внимателно. Ала не Коутс ме тревожеше в случая. Бертрам Людик съзерцаваше Коуди с насмешка и едва прикрито презрение. А докато Коуди излагаше показанията си — убедително, според мен, а и според Олив — раздразнението на Людик нарастваше. В един момент дори въздъхна шумно, но съдия Морланд му затвори устата с един строг поглед.

Блеър разлисти бележника си.

— На осми юни сте влезли в караваната на подсъдимия с федерално разпореждане за обиск. Какво ви направи впечатление?

— Открихме подсъдимия в процес на унищожаване на електронните си файлове. Записите от видеокамерата му бяха изтрити, а преносимата памет от фотоапарата му липсваше. В казана за боклук до караваната му намерихме изгорени списания и снимки, чието порнографско съдържание бе потвърдено след лабораторен анализ. Явно някак е разбрал за обиска предварително, но ние все пак успяхме да съберем достатъчно доказателства, за да го арестуваме.

Блеър представи веществените доказателства — обгорени снимки и страници от списания в найлонови пликове. Членовете на журито си предаваха уликите един на друг. Някои от съдебните заседатели изглеждаха видимо отвратени от видяното, а една от жените намести очилата си на върха на носа си и изгледа Коутс с явно презрение.

— А компютрите? — попита Блеър, след като се върна на подиума си. — Какво открихте?

— Снимките на Кортни Уингейт, които показахме на журито — отвърна Коуди, — и снимки на още шест безследно изчезнали деца.

След думите на Коуди от залата се чуха възмутени възгласи. Главите на журито се обърнаха едновременно към Коутс, който продължаваше да седи невъзмутимо. Съдебната зала се зареди с напрежение. Как Дони Уингейт успя да се въздържи и да не скочи върху Коутс, за мен си остана загадка.

Блеър приключи с въпросите си, но помоли съдията за разрешение да продължи с Коуди по-късно, и той уважи молбата й. По пътя й обратно към масата, в походката на заместник-прокурор Блеър се усещаше прилив на енергия. Мисля си, че ако в този момент в залата се проведеше гласуване — без да изключваме и журито — всички единодушно щяха да са на мнение, че Коутс трябва да бъде обесен незабавно.

Но тогава дойде ред на Бертрам Людик. Той се изправи, прокашля се, поклати тъжно глава към Коуди, сякаш мъмреше непослушно дете, и се запъти към подиума със сковани ръце и крака като мечка.

Отначало не можех да разбера какво цели Людик и не слушах внимателно. Показанията на Коуди накараха всички присъстващи — и мен включително — да се почувстват като във влакче на ужасите. Съзнанието ми се луташе. Людик задаваше процедурни въпроси. Кога е била подадена молбата за разрешително за обиск, кога е била издадена заповедта. Точното време на внезапната полицейска акция. Как са били описани вещите, открити в караваната на Коутс. Колко полицаи са присъствали и какви задължения е имал всеки един от тях. Людик често бъркаше имената на полицаите и Коуди го поправяше. Коуди демонстрираше впечатляващо търпение. Държеше се спокойно, като професионалист, и съдебните заседатели веднага го харесаха. Людик изглеждаше объркан и дезорганизиран. Въпросите му звучаха хаотично, правеше неловки паузи след отговорите на Коуди и се преструваше, че търси нещо в записките си, за да запълни времето. Обърнах се към Олив и повдигнах вежда, чудейки се какво толкова я бе впечатлило у Бертрам Людик, но тя просто сви рамене.

Погледнах часовника си и се запитах колко време остава до края на съдебното заседание. Върнах се мислено на срещата си с Джули Перала и черната топка страх отново се загнезди в стомаха ми. Съзнанието ми ме отнесе в събитията от вчерашния ден, но рязко ме върна в залата, когато Блеър скочи на крака и извика:

— Възразявам, Ваша чест! Господин Людик задава неоснователни въпроси.

Погледнах към Олив. Тя беше чула въпроса и напрегнато се ослушваше за още.

— Какво стана? — прошепнах аз.

— Бертрам попита Коуди нещо за лаптопа.

— Приближете се до съдийската трибуна — каза Морланд, видимо раздразнен от поведението на Людик.

Двамата адвокати се впуснаха в разгорещен разговор със съдията. Морланд покриваше микрофона си с длан, докато спореха, но прокурорът очевидно бе чул достатъчно, защото реши да се намеси. Аз, естествено, нямах представа какво обсъждаха, за разлика от Коуди, който продължаваше да седи на свидетелската скамейка. Лицето му не промени изражението си, но той видимо пребледня, а погледът му се заби в някаква точка над главите ни, сякаш животът му минаваше на лента пред очите му. Познах този поглед и се уплаших, защото го бях виждал и преди. Докато учехме в гимназията, бащата на Брайън извика и трима ни, настани ни в кабинета си и попита кой от нас е разбил шкафчето му за алкохол и е отмъкнал две бутилки бърбън. Със сигурност не бях аз, изключих от подозрение и Брайън. Коуди беше виновен и изражението му го издаваше. Накрая си призна сам.

Интересно за какво бе виновен сега?

Съдия Морланд отпрати адвокатите. Прокурорът кипеше от яд и изпъшка, докато сядаше обратно на стола си. Заместник-прокурор Блеър — напрегната като струна и със стиснати челюсти — се настани до него и хвърли изпепеляващ поглед към Коуди. Людик се усмихваше на журито, докато вървеше обратно към подиума. Тогава осъзнах, че странното му поведение в началото е било уловка, начин да хване Коуди неподготвен.

Въпросите му станаха ясни, бързи и компетентни, а в тона му се долавяше надменност.

— Детектив Хойт, бих искал да ми изясните нещо.

Коуди кимна. После, преди напомнянето на съдията да изрича отговорите си на глас, за да ги чува съдебният докладчик, каза:

— Да.

— Според вашия доклад, по време на обиска в караваната на клиента ми са били иззети 108 веществени доказателства.

— Предполагам, че са толкова — каза Коуди.

— Трябва ми нещо повече от предположение, детектив Хойт. Прегледайте записките си или прочетете доклада. Не се притеснявайте, ще почакам.

Познавах Коуди достатъчно добре и бях сигурен, че е ядосан, но той успя да го прикрие. Коуди използваше тази физиономия и поведение още когато играеше полузащитник в гимназията, точно преди да се втурне през защитата и да събори някого. Той отвори папката с документите по делото и откри онова, което му трябваше.

— Да. Иззети са 108 веществени доказателства.

— И тези веществени доказателства са били вписани в регистъра на денвърското полицейско управление, нали така?

— Точно така.

— Но тук става въпрос за съвместна акция на ФБР и местната полиция. Защо уликите не са били отнесени в някой от клоновете на ФБР, каквато е нормалната процедура при подобен род разследване?

Коуди се прокашля и впери поглед в Людик.

— Защото федералните работят от девет до пет. Бях сигурен, че нашата сграда ще е отворена.

— Тоест, вие не само сте арестували клиента ми без да информирате или включите федералните си партньори, но и сте занесли така наречените улики при приятелчетата си в управлението?

— Да — отвърна Коуди.

— Интересно. Но да се върнем отново на тези улики. В денвърското полицейско управление те са описани поотделно и на всеки артикул е поставен индивидуален номер, нали така?

— Точно така.

— На всеки предмет поотделно. На всяко парченце обгоряла хартия от контейнера за боклук, на всичко.

— Точно така.

— Разглеждах този списък многократно, детектив Хойт, но не успях да открия нито описание, нито номер на твърдия диск от сървъра в караваната на клиента ми.

Коуди вдигна поглед към Людик.

— Възможно ли е да съм пропуснал нещо? — попита адвокатът.

— Не. Нямаше твърд диск.

— Какво?

— Казах, че нямаше твърд диск. Коутс го е унищожил или е успял да го скрие навреме.

Людик разтри челото си с длан.

— Детектив Хойт, аз съм лудит[1] по отношение на компютрите. Жена ми ме нарича „Лудит Людик“ — това предизвика хихикане сред членовете на журито, — така че ми простете, ако от време на време ви моля да обяснявате елементарни неща.

Съдия Морланд, бог да го благослови, безцеремонно го отряза.

— Господин Людик, говорете по същество или преминете на следващия въпрос — строго каза той.

— Да, Ваша чест. Съжалявам. Детектив Хойт, поправете ме, ако греша, но твърдият диск е… един вид… мозъкът на компютъра, нали така? Там се пазят всички файлове, всички спомени, прав ли съм?

— Да.

— Без твърдия диск компютърът е просто една безполезна машинария и нищо повече, така ли е?

— Да.

— Значи без твърдия диск от сървъра няма никакъв начин да се разбере за какво е бил използван компютърът или къде е ходил клиентът ми по време на среднощните си набези из интернет?

— Точно така.

— Същото важи и за липсващата преносима памет от дигиталния фотоапарат, нали така?

— Да.

— Значи всичко, с което разполагате, и което по презумпция свързва клиента ми с изчезването на бедната Кортни, са нейни снимки, но не от липсващия твърд диск на компютъра, който евентуално е бил използван за среднощно сърфиране в интернет, и не от фотоапаратите, открити в караваната му, а от лаптопа на клиента ми, нали така?

— Точно така — сухо отвърна Коуди.

— А снимките на горкичката Кортни, които видяхме по-рано, са от лаптопа, така ли е?

— Да.

— Другите снимки на изчезнали деца са намерени в лаптопа, нали?

— Да.

— А открихте ли нещо друго в този лаптоп, което да свързва клиента ми с детска порнография? Например филми или снимки с подобно съдържание?

— Не.

Блеър отново скочи на крака.

— Ваша чест, това са безпочвени въпроси. В контейнера за боклук до караваната на обвиняемия бяха открити веществени доказателства за детска порнография!

— Ние не оспорваме този факт, Ваша чест — каза Людик. — Но никой в тази зала не е свидетелствал, че е видял клиента ми да гори каквото и да било. Върху списанията няма етикети с адрес. Не са представени никакви писмени документи за пощенски абонамент, които да доказват, че клиентът ми е притежавал или използвал тези материали. Напълно възможно е те да са били хвърлени във варела до караваната на клиента ми и да са запалени малко преди пристигането на полицията. Или — продължи Людик и театрално пристъпи към Коуди — да са били подхвърлени от трето лице с определена цел.

— ВЪЗРАЗЯВАМ! — извика самият прокурор, който за пръв път се намесваше в съдебната процедура. — Това е просто една дръзка спекулация и нищо повече!

— Елате тук! — обърна се съдията към адвокатите с гневен тон. — Веднага!

Съвещанието им бе кратко и напрегнато. Морланд не криеше емоциите си. Поклати пръст към Людик и каза на прокурора — достатъчно силно, за да го чуя — да „стои настрана“. Изпитах неволно възхищение от начина, по който държеше залата си под контрол. И се запитах какво, по дяволите, се случваше.

Людик се върна на подиума и започна по същество.

— Детектив Хойт, да се върнем на лаптопа. Отбелязан е в списъка като „Веществено доказателство №3“, така ли е?

— Точно така — отвърна Коуди.

— Нека ви попитам нещо в качеството ви на опитен полицейски следовател. Открихте ли нещо странно и необичайно в самите снимки?

Коуди се поколеба, преди да отговори.

— Не съм сигурен дали разбирам какво точно ме питате.

Но аз разбрах. Мина ми през ум още докато ги показваха на екрана, но го проумях едва сега. Стомахът ми се преобърна. Олив също се сети и ме стисна за лакътя.

— Снимките на децата — каза Людик. — На всички снимки децата са в домовете си или със семействата си. От онзи тип снимки, които родителите непрекъснато правят на децата си. Всички ние имаме подобни снимки на бюрата си. Прав ли съм, детектив Хойт?

— Не съм сигурен — отвърна Коуди.

— Преминете към същността на въпроса — обади се съдия Морланд.

— Точно това смятам да направя, Ваша чест — смирено отвърна Людик. Но после се поколеба и погледна надолу, сякаш събираше сили, сякаш се готвеше да направи нещо против волята си, но аз усещах, че отново играе театър. — Детектив Хойт — започна той, — преди да се върнем на това, нека още веднъж насоча вниманието ви към списъка с веществени доказателства, иззети от караваната на клиента ми. Съгласен ли сте, че съществуват 108 така наречени улики?

— Да.

— А сега ще ви помоля да откриете един друг документ в папката си, детектив Хойт. Списъкът с веществените доказателства, приети за съхранение в денвърското полицейско управление, с дата 8 юни. Можете ли да го намерите?

Коуди отвори папката и бавно започна да прехвърля документите. Накрая се спря на един и изсумтя.

— Огледайте го внимателно, детектив Хойт. Това на практика е копие на другия списък, но вдясно от всяка улика има номер, поставен от дежурния служител при получаването им. При предаването им за съхранение, полицаят въвежда дата и инвентарен номер за всяка една от тях, нали така?

Коуди отново изсумтя.

— Сравнявайки документите, детектив Хойт, забелязвам, че на 8 юни дежурният полицай не е регистрирал една улика. Има я в списъка, но е добавена четири дни по-късно, на 12 юни. Виждате ли я, детектив Хойт? Говоря за веществено доказателство №6. Лаптопът. Излиза, че лаптопът е бил иззет от караваната на клиента ми на 8 юни, но е предаден за съхранение в полицията едва на 12 юни. И вие ли виждате същото, детектив Хойт?

— Да. — Едва чуто.

— А чии са инициалите, поставени до отметката от 12 юни, детектив Хойт?

— Моите.

— Грешка ли е това от страна на дежурния полицай, или действително е имало четиридневен период между изземането на лаптопа и регистрирането му в управлението?

Коуди втренчи поглед в Людик.

— Детектив Хойт, отговорихте ли на въпроса?

Коуди измърмори нещо, което не успях да чуя. Надигналата се вълна от приглушени коментари в залата погълна думите му.

Съдия Морланд помоли за тишина. После се обърна към Коуди и каза:

— Детектив Хойт, моля, отговорете на въпроса.

— Взех лаптопа със себе си — каза Коуди.

— Така ли? — театрално възкликна Людик. — Това нормално ли е? Не е ли това нарушение на полицейския устав?

— Исках да проверя какво има в него — отвърна Коуди. — Просто си вършех работата.

— Вършехте си работата — саркастично повтори Людик. — Значи сте компютърен специалист? Притежавате нужната квалификация да ровичкате сам в компютъра на обвиняемия цели четири дни? Четири дни, през които истински експерти биха могли да вършат тази работа? И къде точно извършвахте тази техническа дейност? В тайната пещера на Батман?

Блеър скочи на крака.

— Възразявам, Ваша чест! Адвокатът тормози свидетеля.

— Съдията си затваря очите за волностите на Бърти. Направо не мога да повярвам — прошепна Олив. — Явно е ядосан на полицая, нямам друго обяснение.

Изтръпнах. Опитах се да осъществя визуален контакт с Коуди, но той не откъсваше поглед от Людик. Очите му хвърляха искри.

Людик се извини и продължи:

— Ще перифразирам въпроса, Ваша чест. Детектив Хойт, къде бяхте през уикенда на 9 и 10 юни, точно след полицейската акция в Пустинния каньон? И къде бяхте в понеделник, на 11 юни, когато не сте се явил на работа, според данните от присъствения дневник на денвърското полицейско управление?

Коуди премести погледа си от Людик към Блеър и прокурора в очакване на помощ. Не я получи. Двамата се гледаха напрегнато един друг и очевидно се чудеха как са пропуснали тази подробност.

— Детектив Хойт? — подкани го съдията.

— Евъргрийн — отвърна Коуди. Градчето Евъргрийн се намираше в планината, встрани от магистрала I-70.

— В хотел? — невинно попита Людик.

— Не — отвърна Коуди.

— А къде?

— Според вас къде съм бил? — изръмжа Коуди към Людик. — Очевидно знаете всичко, защо просто не го кажете?

— Бил сте в ареста на Евъргрийн, детектив Хойт, нали така? Арестуван в пияно състояние на публично място в петък вечерта, 8 юни. Освободили са ви в понеделник сутринта, прав ли съм?

— Да — отвърна Коуди. — Празнувах арестуването на Обри Коутс и съм загубил контрол над ситуацията, предполагам.

— Предполагате?

— Загубих контрол над ситуацията.

— Божичко! — прошепна Олив. — Те не са знаели!

Блеър се изправи и помоли за кратка почивка. Морланд отхвърли молбата й.

Людик тъжно поклати глава, сякаш се измъчваше, че усилията на обвинението — всички онези часове на подготовка, всички пресконференции по повод залавянето на Чудовището, всички свидетелски показания са били чиста загуба на време.

— Къде беше лаптопът по време на престоя ви в ареста, детектив Хойт?

— В колата ми. Заключен в багажника.

— Сигурен ли сте? Да не би някак да сте наблюдавал колата си през прозореца на килията?

— Ваша чест! — скочи на крака Блеър. Тонът й граничеше с писък. — Той отново тормози свидетеля.

— Въпросът е основателен — отвърна съдия Морланд. По лицето на Коуди се изписа разочарование. — Очаквам отговора на свидетеля.

Не „детектив Хойт“, а „свидетел“.

— Естествено, че не съм имал възможност да я наблюдавам — отвърна Коуди.

— Тоест — каза Людик, — в продължение на два дни и половина основното веществено доказателство, заради което клиентът ми може да получи доживотна присъда, е било в багажника на колата ви, паркирана пред нощен бар в Евъргрийн, Колорадо?

Коуди се опита да преглътне и лицето му се сгърчи от болка.

— Никой не го е пипал — каза той.

— О, така ли? А откъде сте толкова сигурен?

Коуди извърна поглед встрани.

— Никой не го е пипал — тихо повтори той.

Людик пристъпи към смъртоносната си атака.

— Детектив Хойт, нека се върна на един въпрос, който повдигнах малко по-рано. Нещо, което ме притеснява откакто видях уликите срещу клиента ми. Вие твърдите, че сте експерт по отношение на педофилите и техния поведенчески модел, и това е причината да насочите подозренията си към клиента ми. Но не намирате ли за странно, че снимките, за които се твърди, че е държал в лаптопа си — снимките на седемте изчезнали деца — не са порнографски или непристойни по какъвто и да било начин? Че са спонтанни кадри, снимани основно от родителите им? Че те на практика са същите снимки, използвани за разпространение от различните полицейски управления в техните съобщения за безследно изчезнали хора?

Блеър ахна от изненада, съвсем неволно. Прокурорът се извъртя на една страна, за да не гледа към Коуди. Обри Коутс бавно се облегна на стола си и хвърли поглед през рамо към семейство Уингейт, сякаш безмълвно им казваше: „Е, видяхте ли?“.

— Детектив Хойт — попита Людик, след като съдията удари с чукчето за пореден път, за да въдвори тишина в залата, — вие ли качихте тези снимки в лаптопа на клиента ми?

— Не! — извика Коуди и едва не скочи от мястото си. Съдебният пристав направи крачка към него, а съдията му нареди да запази приличие.

— Може би в понеделник следобед, след излизането ви от ареста и преди да предадете лаптопа на съхранение в денвърската полиция? — попита Людик.

— Казах не — изръмжа Коуди.

— Но няма как да се закълнете пред журито, че не е възможно някой друг да е взел лаптопа от колата ви и да е качил снимките през уикенда, нали така?

Коуди поклати глава.

— Ще отговорите ли на въпроса, детектив Хойт?

— Не мога да кажа със сигурност, но…

— Детектив Хойт, можете ли да се сетите за случай, при който веригата на попечителство над ключово веществено доказателство да е била прекъсвана толкова непрофесионално? — попита Людик.

— Ще намерим твърдия диск — бързо отвърна Коуди. — И когато го направим, това вече няма да има значение. Този човек — надигна се Коуди от мястото си и посочи с пръст Обри Коутс, който му се усмихна в отговор — е отвлякъл и убил поне седем невинни деца. Не можете да го пуснете на свобода, за да убива още!

Съдия Морланд изглеждаше вбесен.

— Детектив Хойт, седнете на мястото си и млъкнете; в противен случай ще наредя да ви арестуват за непристойно поведение в моята зала. — После се обърна към журито и каза: — Моля ви да не вземате под внимание последното изявление на свидетеля. Държанието му бе неуместно и казаното не може да бъде прието сериозно.

— Нямам повече въпроси на този етап, Ваша чест — каза Людик и затвори бележника си.

— Мис Блеър, приключихте ли с въпросите си към свидетеля? — попита съдия Морланд.

Блеър изглеждаше ядосана и объркана.

— По-късно може и да имаме още въпроси, Ваша чест, но точно в момента… така или иначе стана доста късно.

— Аз решавам кога да сложа край на заседанието, ако не възразявате — отсече Морланд. — Няма нужда да ми казвате колко е часът. Е, имате ли други въпроси към свидетеля?

— На този етап, не — смирено отвърна тя.

— Пристав — процеди съдията през стиснати зъби, — моля, изведете свидетеля.

Докато вървеше към изхода заедно с пристава, съпровождан от погледите на всички присъстващи, Коуди ме забеляза сред публиката и ядосано поклати глава.

— Пресвета майко божия! — възкликна Олив. — За пръв път виждам подобно нещо.

Настигнах Коуди по коридора. Неколцина негови колеги се приближиха, за да го утешат, но той ги отблъсна, излая насреща им да го оставят на мира и закрачи към стъклените врати. Някакви репортери опитаха да му зададат въпроси, но той не им обърна внимание.

Хванах вратата точно преди да се затвори и извиках след него:

— Коуди!

Той не се обърна, просто продължи да лети по стълбите.

— Коуди!

На тротоара спря и аз го настигнах. За пръв път го виждах толкова ядосан. Приличаше на разярено куче — с присвити очи и оголени зъби.

— Този кучи син! — просъска той. — Сърбят ме ръцете да се върна и да го стисна за гушата!

— Людик?

— Не — поклати глава Коуди, — Морланд. Той ме прецака. Той просто ме прецака. Прецака и семействата на всички онези дечица.

— Коуди — казах аз и посегнах към рамото му, но той отблъсна ръката ми, — кучият син е Людик…

— Ти не разбираш нищичко — отвърна той, — нямаш представа как стават тези неща. Съдията можеше да насочи разпита в моя полза или да уважи молбата на прокурорите за почивка. Той можеше да спре Людик, но го остави да се вихри. Прокурорите бяха толкова стъписани, че не успяха да измислят какво да кажат. Съдията може да прави каквото си поиска и в този случай просто остави Людик да ме разкъса.

Осъзнах, че изпитвам абсурдното желание да защитя човека, който искаше да отнеме бебето ни.

— Остави ме на мира! — излая Коуди, когато отново посегнах към него. За миг си помислих, че ще ме стисне за гушата. Обърна се и тръгна да пресича „Банок стрийт“, без да поглежда колите, чиито шофьори натискаха спирачки, за да не прегазят моя приятел — внезапно опозорения детектив Хойт.

Прибрах се по тъмно. Навън прехвърчаше сняг. По пътя към къщи звъннах на Мелиса и започнах да й разказвам, но тя ме прекъсна и каза:

— Излъчват го по всички новинарски емисии. Казаха, че е временно отстранен от длъжност.

Мелиса ми каза, че двамата с Брайън прекарали следобеда вкъщи и непрекъснато сменяли каналите, за да следят процеса. Унищожението на Коуди се бе превърнало в сензация.

Паркирах на алеята до лексуса на Брайън и изгасих двигателя. Снегът се сипеше по тавана и предното стъкло като пясък. Внезапно се почувствах много уморен и много объркан.

Едва намерих сили да отворя вратата и излязох навън, немощен като стогодишен старец. Ледените снежинки щипеха лицето и ръцете ми. Бях като вцепенен и не обърнах внимание нито на хип-хоп музиката, която кънтеше ритмично от улицата, нито на автомобилния двигател, чието ръмжене би трябвало да ми се стори познато и да ме предупреди.

Точно когато посягах към дръжката на входната врата, музиката внезапно се усили. По-късно осъзнах защо — колата бе спряла до бордюра, а някой отвътре беше отворил прозореца, за да насочи пушката към мен.

Снегът заглуши двата изстрела в гърба ми. Завъртях се на пета и получих удар в лицето. В отвореното ми око плисна гореща течност й ме заслепи.

Ушите ми бучаха. Зад гърба ми се чу смях и колата отпраши надолу по улицата.

[1] Член на групата английски работници, ръководена от Нед Луд, които през периода 1811–13 г. се противопоставят на въвеждането на машини в текстилното производство в Нотингам, Англия, защото се страхуват, че ще загубят работните си места. Формата им на протест е чупене на машините. — Б.пр. ↑

6.

Пейнтбол. Бях улучен четири пъти с пушка за пейнтбол. Цветът на боята: жълт. Извършителите? Гарет, Луис или Стиви, но нямаше как да съм сигурен.

Мелиса извика полиция, докато аз бършех боята от лицето си с кухненска кърпа. В продължение на няколко минути усещах мощен прилив на адреналин, а сърцето ми биеше неудържимо. Ръцете ми трепереха, докато чистех боята от очите и ушите си. Страхът ми полека-лека изчезна, а на негово място се появи гняв.

Полицаят, който се отзова на обаждането — около двайсет и пет годишен, с испански черти, тънки мустачки и корем, който опъваше копчетата на униформената му риза — записа показанията ми и направи снимки на боята по гърба на якето ми. После поклати глава и каза, че не съм първият пострадал.

— Миналото лято имаше доста подобни случаи — поясни той. — Хлапета си устройват състезания и се стараят да „убият“ колкото се може повече граждани за определен период от време, а после сравняват попаденията и излъчват победител. Получават повече точки за „убийство“ в добър квартал като вашия. Успяхме да заловим неколцина от тях. Някои са начинаещи гангстерчета, но в повечето случаи са просто обикновени хулигани.

Прехапах език и погледнах крадешком към Мелиса.

— Значи не успяхте да ги видите, така ли? — продължи той. — Обърнахте ли внимание на колата, на регистрационния номер?

— Не, бях заслепен от боята — отвърнах. — Вече ви казах.

— Ще се заемем със случая и ще ви уведомим, ако открием нещо — каза полицаят с онзи тон, който означаваше, че повече никога няма да го видим или чуем.

Докато вечеряхме — Брайън поръча храна от китайски ресторант — Брайън се облегна на стола и извади мобилен телефон от джоба на ризата си.

— Звъннах на Коуди преди известно време и му оставих съобщение. Помолих го да се обади или направо да дойде тук. Не отговаря.

Разказах им за процеса. Мелиса тъжно поклати глава.

— Горкичкият Коуди — каза. — Мислиш ли, че Людик наистина смята, че той е натопил Чудовището?

— Трудно е да се каже — отвърнах. — Но нагнети достатъчно съмнение сред съдебните заседатели. Дори аз се запитах дали Коуди или някои от колегите му не са фалшифицирали уликите. Не че се съмнявам във вината на Коутс, напротив — сигурен съм, че е виновен. Просто не знам дали има достатъчно убедителни доказателства за това.

Мелиса потръпна.

— Ако го пуснат на свобода, нито един родител в Колорадо няма да спи спокойно.

— И всички ще мразят детектив Хойт — каза Брайън с едва доловима нотка на злорадство.

— Съмнявам се, че Коутс ще съумее да се върне в редиците на обществото — казах аз, без да обръщам внимание на Брайън. — Всички ще бъдат нащрек около него.

— Не бъди толкова сигурен — каза Брайън. — Ако съдът реши, че е невинен, досието му ще остане чисто. Може дори да потърси правата си по съдебен ред и да получи старата си работа. Човек не може да бъде лишен от правото да работи, само защото група ченгета са решили да го натопят, нали?

— Коуди не е фалшифицирал улики, сигурна съм — изсумтя Мелиса.

Брайън положи длани върху масата и се вгледа в Мелиса.

— Коуди е способен да извърши неща, които ти не би одобрила — каза той. — Всъщност не е изключено те да са нарочили този Коутс и да са инсценирали някои неща, за да направят доказателствата си по-убедителни. Няма да е за пръв път. Освен това знаем, че нашият Коуди не е чист като момина сълза.

— Брайън! — сърдито извика Мелиса.

— Не е — повтори Брайън. — Съжалявам, Мелиса. Но Коуди се гордее с факта, че хвърля лошите зад решетките, и няма нищо против да избира най-преките пътеки дотам, ако се наложи. Той сам ми го е казвал. Веднъж ми показа „резервното“ си оръжие, както той го нарича. Един пистолет със заличени серийни номера, който да му е подръка, ако му потрябва.

Мелиса поклати глава и ме погледна безпомощно.

Аз само свих рамене. Коуди бе споделял тази своя тайна и с мен.

На улицата се случваха нередни неща и от двете страни на барикадата. Коуди сам ми разказваше за тях. Според него, след победата си в кметските избори Халадей бе започнал да строи жилища за бездомните, обявявайки Денвър за град убежище. Последвал наплив от бедни нелегални работници, предимно мексиканци. Престъпните банди започнали да ги обикалят като плячка и да им продават наркотици и защита. Според Коуди, полицията правела всичко възможно да държи ситуацията под капак, за да не привлича внимание върху нарасналата престъпност. Когато Денвър бе избран за домакин на конгрес на важна политическа партия, от кметския кабинет излязла неписана заповед „да се разчистят тези хора от улиците“. Започнала неофициална операция за изпълнение на тази заповед. Напрежението между емигрантите, престъпните банди, полицията и кметския кабинет се засилвало. Полицията усещала, че от една страна кметът „прегръща различията в обществото“, а от друга издава заповеди под масата, за да разчисти утайката. Докато изпълнявали желанията на кмета, отделни полицаи съзнавали, че ако се появи обвинителен акт за проява на жестокост, или видеоклип от мобилен телефон на случаен минувач, където полицай удря бездомник или човек от малцинствата, кметът Халадей ще защити предполагаемата жертва, защото — по думите на пресаташето му — той бе „защитник на онеправданите“. Преди Халадей да стане кмет, двамата с Брайън бяха много близки. Имаха общи бизнес начинания, но впоследствие се отчуждиха и се виждаха само служебно.

— Коуди може да не спазва закона съвсем стриктно — казах аз, — но никога не би натопил невинен човек. В конкретния случай би прекрачил границата само ако е бил убеден, че наказва звяр, който е опасен за обществото. И точно поради тази причина бе толкова ядосан на Морланд. Тук не ставаше въпрос за Коуди, а за факта, че Коутс можеше да се озове на свобода и да посегне на още деца.

— Като споменахме съдия Морланд — обади се Брайън и измъкна сноп бележки от джоба на сакото си, — двамата с Мелиса започнахме да провеждаме собствено разследване.

— Да чуем — казах.

— Само да облека пижама на Анджелина — прекъсна ни Мелиса. — Връщам се след няколко минути.

Докато я нямаше, Брайън каза:

— Не е за вярване какво може да открие човек с помощта на Гугъл и осведомени приятели на подходящи постове. Освен това имам и няколко източника на клюки от висшето общество, които обожават да дрънкат.

И той изложи в резюме брачната и професионална история на Морланд:

— През 1980 г. Джон Морланд завършил гимназия „Риджвю“ в Ашвил, Северна Каролина. Първенец на класа, изключителен ученик. Президент на дискусионния клуб, защитник в отбора по футбол, бла-бла. Единствено дете в семейството, доколкото разбрах. Родителите му са починали.

— Наистина ли? Той не изглежда толкова възрастен.

— На четиридесет и пет е. Родителите му са загинали при автомобилна катастрофа, когато Джон е бил единайсетгодишен. Четох вестникарските изрезки. Според изявлението на полицията бащата на Джон вероятно е заспал на волана и е ударил автомобила челно в крайпътно дърво. И двамата родители са загинали при сблъсъка, а госпожа Морланд е изхвърчала през предното стъкло на десет метра от колата. Имало е подозрения, че някой може нарочно да ги е избутал от пътя, но обвинение така и не било повдигнато.

— Морланд бил ли е сред заподозрените?

— Първата ми мисъл. Но явно не е бил. Прекарал е вечерта в дома си, заедно с приятелката си, в очакване на родителите си. Името на приятелката е Дори Пенс. Потвърдила е местонахождението му. Запомни това име: Дори Пенс.

Кимнах.

— Все още проучвам този случай — каза Брайън. — Според информацията в пресата, става въпрос за трагичен инцидент. Целият град отишъл на погребението, били открити дарителски сметки в полза на Морланд и все в този дух. Поразпитах мои познати в Северна Каролина, които се занимават с недвижими имоти. Помолих ги да ме държат в течение, ако се сетят или чуят нещо по въпроса. От личен опит знам, че хората от този бизнес са наясно с всичко, което се случва в града им — кой се мести, кой се развежда, кой какво продава и така нататък. Понякога са по-информирани дори от местните ченгета. Имам предвид, че аз съм по-наясно със случващото се в Денвър, отколкото онзи глупав полицай, който се отзова на сигнала.

— Продължавай — насърчих го аз. Брайън очевидно се забавляваше с изясняването на подробностите.

— И така… Джон Морланд пристигнал в Колорадо веднага след като напуснал Северна Каролина. Продължил образованието си в Държавния университет на Колорадо с академична стипендия, но разполагал с много пари от застраховката на родителите си. Никога не е бил беден студент, това е сигурно. Завършил специалност „Политология“. Оттам направо в юридическия факултет на „Харвард“, където се дипломирал magna cum laude[1], разбира се. Бил е на двайсет и четири и се оженил в Денвър за ученическата си любов, Дори Пенс.

— О — възкликнах аз. — Дори Пенс му осигурява алиби и той се жени за нея.

— Точно така — каза Брайън. — Гарет се ражда през 1989 г. Нямат други деца. Единствено дете, като татко си. През следващите няколко години Морланд работи в Денвър на частна практика. Бил много уважаван адвокат по криминално право, а след това и по гражданско право. Провъзгласен е за един от десетте най-добри адвокати в страната, бла-бла. Доколкото схващам, той е от онзи тип хора, които просто блестят във всичко, което правят. Бил назначен за държавен прокурор и изпълнявал тази длъжност в продължение на пет години. И ето тук става интересно.

Мелиса се върна при нас с Анджелина, облечена в светложълта пижамка. Дъщеря ни изглеждаше очарователно и си бърбореше нещо, сякаш се опитваше да имитира Брайън. Взех я на ръце, а Брайън продължи да разказва.

— През 2001 г. Дори Пенс умира при злополука в планината. Джон и Гарет са били с нея. Очевидно са се катерели в каньона, когато пътеката внезапно поддала под тежестта й. Жената паднала от двайсет метра височина и си ударила главата в някакви скали. Джон и Гарет станали свидетели на инцидента, но не били в състояние да я спасят. Оказва се, че по това време Дори била бременна в шестия месец с второто им дете.

Двамата с Мелиса се спогледахме.

— Дали наистина е било нещастен случай? — попитах.

Брайън кимна.

— В новинарските статии няма и намек, че би могло да е нещо друго. Описват Морланд като съсипан и съкрушен от мъка. Няма много информация за Гарет, но по онова време той е бил дванайсетгодишен. Голямо погребение, много градски съветници и политици. Бла-бла.

— Значи и двамата му родители, и първата му съпруга загиват при нещастни случаи — казах. — Колко странно. Ти познаваш ли хора, загинали при трагични обстоятелства? Аз не се сещам за нито един.

— Чичо ти Пийт — обади се Мелиса. — Той не загина ли при инцидент с лодка? Не се ли удави или нещо такова?

— Ето един — казах.

— Знаем ли нещо повече за Дори? — попита Мелиса. — Има ли хора, които са я познавали добре?

— Не много — отвърна Брайън. — Съдия Морланд не пропуска благотворително или светско събитие. Виждал съм го с очите си; той е като част от програмата. Но според моите източници на информация, тя очевидно е предпочитала да стои настрана от цялата тази шумотевица. Очевидно се е завърнала към църквата. Била е ревностна католичка, когато са се оженили, и е била много ангажирана с тукашната църква. Всяка сутрин ходела на литургия, в този смисъл ангажирана. Била е… как да кажа… доста обикновена на външен вид, съдейки по сватбената снимка във вестника. Джон прилича на холивудска звезда, а се е оженил за обикновено момиче с повечко килограми. По-късно килограмите й станали доста повече. Най-надеждният ми информатор я описа като срамежлива жена с наднормено тегло, която се чувства неловко сред хора. Тя и съдията са били много неподходяща двойка.

— Звучи като неудобна половинка за мъж с неговите амбиции — изсумтя Мелиса.

— Става още по-интересно — продължи Брайън. — Джон Морланд се жени за Кели Садърд, бивш модел и наследница на козметично богатство, почти дванайсет месеца след смъртта на Дори. Вдигнали тежка сватба. А същата тази година — 2002-ра — той бил назначен във Федералния съд на САЩ за област Колорадо.

— Една година ми изглежда твърде кратко време за съсипан от мъка човек — каза Мелиса.

— Интересно — отбелязах аз. Мислите ми препускаха. — Но не забравяйте, че ние просто си разсъждаваме. Освен това говорим за съдия, който изглежда изключително харесван и с много солидни връзки. Може просто да си правим прибързани заключения.

— А сега да пристъпим към Гарет — каза Брайън. — Мелиса, твой ред е.

— Гарет Морланд изглежда много умен и много повреден младеж — започна Мелиса. — Но това не е новина за нас. Освен това разбрах, че е много трудно да се осведомиш за миналото на непълнолетен човек от официалните източници за информация.

— А ти как се добра до онова, с което разполагаш? — попитах аз, искрено впечатлен от нея.

— Приятелка на мой бивш колега е възпитател в гимназията на Гарет в Чери Крийк. Пихме кафе днес следобед, докато ти беше в съда. Отначало не искаше да говори конкретно за Гарет, защото не е редно да го прави. Но когато й обясних за нашата ситуация — тя кимна към сгушената в мен Анджелина, — тя започна да ми разказва разни неща. Заклела съм се да пазя тайна, разбира се. След разговора ми с нея съм още по-амбицирана да се боря с тях, Джак.

— Не че преди си имала колебания — отвърнах.

— Не. Но сега съм убедена, че си имаме работа с много болен мозък.

— Какво откри? — попитах аз, смразен от ужас.

— На Гарет му се е носела слава още преди гимназията — каза тя и измъкна от бебешката чанта кубчето с листчета, което използваше за списъци с покупки. — Знаели са го що за стока е. В основното училище имало някакъв инцидент, който се предавал от уста на уста и така стигнал и до нея. Разказал й го неин колега възпитател, който очевидно познавал Гарет доста добре, защото разговарял с момчето след смъртта на майка му година по-рано. Споделил, че момчето било като кухо отвътре и той не можел да достигне до него, за да му помогне да изживее мъката си. Както и да е; веднъж Гарет отишъл при възпитателя и му се оплакал, че приятелите му вече не желаят да имат нищо общо с него и той искал училището да ги накаже. Дал на възпитателя списък с имената на четири момчета, които трябвало да бъдат наказани.

Поклатих глава.

— Възпитателят попитал защо приятелите му трябва да бъдат наказани и Гарет отговорил, че те вече не искали да вървят с него до училище и непрекъснато го отбягвали.

— Детска им работа — казах аз, припомняйки си колко неоправдано жестоки могат да бъдат тийнейджърите.

— До името на всяко момче Гарет бил написал предложение за наказание — продължи Мелиса. — Казал, че две от момчетата трябвало да бъдат жигосани с гореща ютия. Едно от тях трябвало да бъде принудено да носи момичешки дрехи в продължение на месец. А последното трябвало да бъде кастрирано.

Брайън подсвирна.

— Възпитателят се разтревожил и показал списъка на заместник-директора. Имайте предвид, че това се случва две години след клането в „Кълъмбайн“[2], така че училищното ръководство е било свръхчувствително към всичко, което би могло да се приеме като заплаха. Но заместник-директорът очевидно е познавал бащата на Гарет и двамата се споразумели да се справят със случая без да му дават гласност. Джон Морланд и заместник-директорът събрали четирите момчета в една конферентна зала и ги помолили да говорят, да излеят всичко, което ги притеснявало. Когато станало ясно, че момчетата намират Гарет за странен и изпитват страх от него, Гарет бил порицан за списъка, но не бил наказан по никакъв начин. Възпитателят бил много ядосан от развръзката и разказал на колежката си — жената, с която пих кафе — за случая, когато Гарет продължил обучението си в гимназиалния курс. В гимназията — продължи Мелиса — започнали да се появяват обезпокоителни текстове. Гарет се увличал по творческо писане и предал в клас няколко пиеси и разкази, които преливали от насилие и жестокост. Възпитателката, с която пих кафе, ги прочела и се съгласила с учителя по английски език, че съчиненията прекрачват всякакви приемливи граници. Мъчения, обезглавявания, такива неща. Доставяло му удоволствие да навлиза в детайлите. Тя разговаряла с Гарет по този въпрос, но той казал, че е творец и има право да се изразява свободно. Казал, че ще се оплаче на баща си, ако училището се опита да попречи на артистичните му изяви.

— Аз си мислех, че за такива неща изключват от училище — обадих се аз. Сетих се за случаи, в които ученици са били изключвани от училище, защото носели пластмасово ножче в кутията си за обяд.

— Така е — потвърди Брайън. — Но явно има значение кой си. И кой е баща ти.

— Възпитателката каза, че Гарет носел в училище книги от училищната библиотека и филми от кварталната видеотека, изпълнени с насилие и жестокост, досущ като нещата, които пишел. Защитавал се с довода, че произведенията му не били по-лоши от купищата литература и филми, които можели да се намерят под път и над път.

— Един бъдещ адвокат по криминално право — обадих се аз, припомняйки си за представлението на Людик в съдебната зала.

— И така на Гарет отново му се разминало — каза Мелиса. — Това му вдъхнало вътрешна сила, според възпитателката. Това, както и парите, които непрекъснато вадел на показ. Той винаги имал най-хубавата кола, най-хубавите дрехи, най-хубавия компютър. Той бил първото дете в училище, което разполагало с iPhone. Другите деца му завиждали, но същевременно с това се навъртали около него, защото той обичал да плаща за обяда им, да ги вози с колата си или да им купува алкохол.

— Някъде по това време започва и връзката му с престъпните банди — каза Брайън.

Мелиса кимна.

— Възпитателката каза, че Гарет започнал да се появява на баскетболни и футболни срещи с членове на престъпни банди от централната част на града. Те изглеждали като негови телохранители, а Гарет се стараел да подхранва това впечатление. Връзката с престъпните банди му давала власт. И ето ти едно хлапе, което има и пари, и власт. И никой — в това число и учителите — не смеел да му се противопостави. Същата година в училището започнали много сериозни проблеми, свързани с наркотици. Възпитателката подозирала, че новите приятелчета на Гарет продават на учениците метамфетамин и други видове дрога.

— Адвокат по криминално право и мафиот — каза Брайън. — Убийствена комбинация.

— Можем ли да докажем това? — попитах.

— В съдебна зала? — каза Мелиса. — Имаш предвид да го използваме пред съдия, ако това би помогнало да запазим Анджелина?

— Да — отвърнах аз и се почувствах обнадежден за пръв път от доста време насам.

— Трябва да се намерят доста ученици от това училище, чиито показания да съвпадат с казаното от възпитателката — каза Мелиса.

Брайън кимна, видимо развълнуван.

— С достатъчно свиреп адвокат плюс върволица хлапета и учители, които познават Гарет, направо виждам как съдията постановява, че Анджелина трябва да остане при вас, за да е в безопасност.

Така ми се искаше да му повярвам.

— Помисли само, Джак — продължи Брайън. — Имаме мъж, чиито родители и първа съпруга са загинали при мистериозни обстоятелства, и син с поведението на Ал Пачино в „Белязания“. Кой съд би им поверил бебе, само заради някаква абсурдна техническа подробност?

— А може дори да не се наложи да стигаме дотам — обади се Мелиса. — Може просто да се срещнем със съдия Морланд и да му кажем, че знаем. Сигурна съм, че той не би искал това да се коментира в съдебна зала. Може пък да се откаже.

Сложихме Анджелина да спи и останахме будни до късно. Брайън поддържаше оптимизма ни и дори успя да накара Мелиса да се смее на шегите му — прекрасен звук, който не бях чувал отдавна. Страховете ни, трупани дни и нощи наред, постепенно изчезнаха.

Брайън тъкмо обличаше палтото си, когато на входната врата се почука. Мелиса и Брайън замръзнаха и се вторачиха в мен. Погледнах часовника. Показваше 1:20.

Страховете ми отново се завърнаха. Гневът също. Ако момчетата се връщаха по това време на денонощието, нямаше да позволя да ме унижат. Изтичах нагоре по стълбите и взех пистолета.

— Джак! — възкликна Мелиса при вида на оръжието в ръката ми.

— Те може да имат пушки за пейнтбол — казах, — но аз разполагам с истинско оръжие.

— О… — поклати глава Брайън. — Не знам дали…

Но аз вече бях отворил входната врата, готов да опра дулото в челото на Гарет или Луис.

Коуди се свлече на прага, със зачервено лице и влажни очи. По косата и раменете му имаше сняг.

— Давай — измърмори той, — застреляй ме.

Оставих пистолета настрана и двамата с Брайън го настанихме на дивана. Вонеше на бърбън.

— Коуди, целият си в кръв — каза Мелиса. — Ранен ли си?

Дори не бях забелязал, но наистина беше така: по якето и по крачолите на панталона му имаше тъмночервени петна. Кокалчетата на пръстите му бяха ожулени и окървавени.

— Аз съм си екстра — каза Коуди, — обаче онова хлапе отвън в хамъра, с пушката за пейнтбол, не може да се похвали със същото.

[1] С отличие (лат.). — Б.пр. ↑

[2] На 20 април, 1999 г. в градчето Литълтаун, Колорадо, двама ученици от последния клас на гимназия „Кълъмбайн“ нахълтват в училището, въоръжени с огнестрелно оръжие, ножове и бомби, и започват да сеят смърт. До края на деня загиват дванадесет ученици, един учител и двамата убийци. — Б.пр. ↑

7.

Също като пролетните виелици в Роки Маунтинс, снежните бури през късната есен притежават една особена, всемогъща ярост, която те кара да изпълзиш от ежедневието си, да се огледаш наоколо и да си кажеш: „Имаме ли достатъчно храна в къщата?“.

Но онази нощ, когато Коуди се появи на прага ни пиян и подгизнал в кръв, снегът не успя да отклони вниманието ни навън, а го върна назад към проблемите, далеч от краткотрайната ни надежда.

Брайън седеше на пътническата седалка в джипа ми, докато бавно обикаляхме квартала и се оглеждахме за хлапето и автомобила от описанието на Коуди. Снегът се сипеше на вертикални вълни от едри снежинки с размерите на чипове за покер. Плътната снежна пелена заглушаваше външните шумове и смекчаваше светлината от уличните лампи. Все още не бе достатъчно студено и снегът нямаше да се задържи дълго, но валеше толкова силно и толкова бързо, че не успяваше да се стопи. Бели пухкави топки затрупваха тавана на автомобила, а чистачките едва насмогваха.

В квартала светеха само няколко прозореца зад плътно спуснати завеси, както и три-четири лампи на верандите пред къщите. Едрите снежинки, които хвърчаха във въздуха като нощни пеперуди, внезапно изчезнаха и кварталът потъна в мрак.

— О! — възкликна Брайън. — Какво стана?

— Електричеството угасна — казах. — Може виелицата да е скъсала някой електропровод.

— Чудесно! Изненадите се сипят една след друга.

— Господи! — възкликнах. — Какво каза Коуди, преди да изгуби съзнание?

— Доколкото разбрах, едва не ударил някаква кола, която се движела по улицата без светлини — отвърна Брайън, — а после познал шофьора и го последвал.

— Каза ли къде? — отчаяно попитах аз. Не виждах никакви непознати коли, нито по тротоарите, нито по алеите на съседите ми. Освен това всичките имаха по една педя сняг отгоре си и в тъмното едва успявах да различа моделите.

— Говореше доста несвързано — каза Брайън. — Доколкото разбрах, пресякъл пътя на колата. Момчетата изскочили навън и се опитали да избягат, но той успял да настигне едното. Но Коуди изобщо не беше на себе си и е напълно възможно да е имал халюцинации.

— Онази кръв по дрехите му не беше халюцинация — казах.

— Но ние не знаем дали се е случило тук, това имам предвид. Продължавам да смятам, че трябва да извикаме ченгетата и да оставим тях да търсят момчето и колата.

— И да арестуват Коуди — казах.

— Може би той трябва да бъде арестуван.

— Чу какво каза Мелиса.

Брайън въздъхна.

— Че щом не сме извикали полиция, вече сме нарушили закона?

— Не съм сигурен — казах.

— Но знаем, че трябва да го направим.

— Предполагам, че е така.

— Но няма да го направим, така ли?

— Не.

В края на нашата улица завих наляво по следващата пресечка и подминах тъмна улична лампа. В мрака, насред виелицата, моят собствен квартал ми изглеждаше непознат. Обзе ме същото странно чувство като в неделя, когато съдия Морланд се появи в дома ми и някак си го превърна в непознато и неуютно място.

— Ето — каза Брайън и посочи към предното стъкло.

Малко по-нагоре по улицата се виждаше колата на Гарет, паркирана несръчно, с едната предна гума върху тротоара. Фаровете на джипа ми осветиха празното купе и аз бавно продължих нататък.

— Не видях никого вътре — каза Брайън. — Къде може да са отишли?

— Коуди каза, че единият избягал. Но къде е другият?

Не исках да спирам на улицата и да насочвам фаровете си срещу колата на Гарет, в случай че съседите надничаха през прозорците. Аз нямаше да ги видя в тъмното, но те биха могли да разпознаят мен или джипа ми. Зачудих се дали някой бе забелязал хамъра — У3 бе модел, който трудно се сливаше с обстановката — и извикал полиция. Но електрическата компания със сигурност бе уведомена за аварията.

В края на улицата направих обратен завой.

— Не карай бързо — обади се Брайън. — Оглеждам се.

— Ето го — казах аз и посочих през прозореца.

— Къде?

— Там…

Купчината дрехи лежеше на моравата пред непозната къща, на около три метра от тротоара. Голяма купчина дрехи, тъмна на цвят, покрита с тънък слой сняг. Успях да я зърна съвсем за кратко, но ми се стори, че видях окървавено лице с тънки мустаци. На моравата имаше табела с логото на местна агенция за недвижими имоти и надпис: „Продава се“. Къщата наистина изглеждаше необитаема.

— Луис — казах. — Не Гарет, а Луис.

— Господи… мили боже! — изпъшка Брайън и ме стисна за лакътя. — Какво ще правим?

— Не съм сигурен.

— Мъртъв ли е? Ако не е, съвсем скоро ще замръзне до смърт.

— Знам.

— А къде е Гарет?

Огледах се и поклатих глава.

— Трябва да паркирам. Имам нужда да помисля.

— Божичко! — изпъшка Брайън. — Ако оправят аварията… ако ченгетата се появят… ако Гарет се върне…

— Да, знам!

Стигнах до другия край на улицата, направих обратен завой — отново — паркирах до бордюра и угасих двигателя и фаровете. Хамърът на Гарет бе от другата страна на улицата, петдесетина метра по-нагоре. Луис не помръдваше. Изглеждаше като тъмно петно от сажди върху белия сняг. Изчаках очите ми да свикнат с тъмнината и успях да различа стъпки в снега, които тръгваха от шофьорската врата и потъваха в мрака нагоре по улицата. Натам бе избягал Гарет.

— Ами ако все още е жив? — тревожно попита Брайън и кимна към Луис.

Щеше ми се да можех да изпитам поне малко съчувствие, но единственото, което знаех за Луис, бе стореното от него в банята у дома и нападението с пушката за пейнтбол. Освен това го свързвах с момчето, което искаше да отнеме бебето ни. Дори мисълта за него ме изпълваше с гняв. В благоденстващ град като Денвър, със силно развита икономика и куп възможности за работа, Луис бе избрал да членува в престъпна улична банда, която печелеше пари от търговия с наркотици. И точно в този момент нямах нищо против да изчезне. Беше ми все едно дали ще умре. Но можех ли просто да стоя безучастно и да го гледам как умира?

Да, можех.

Но не исках да въвличам Коуди в още по-големи неприятности.

Тъкмо посягах към дръжката на вратата, когато в далечината проблесна светлина. Ръката ми застина във въздуха. Снежинките се оцветиха в жълто и заприличаха на падащи искри. Фарове. Идваше кола.

— Залегни — казах аз и двамата едновременно се снишихме на седалките си.

— Майчице мила — прошепна Брайън. — Какво ще кажем, ако са ченгетата?

— Ако не ни видят, няма да се наложи да казваме каквото и да било — отвърнах.

— Целият град ме познава, Джак — каза Брайън. — Имам много приятели и много врагове. Ако ченгетата ме спипат тук, това няма начин да не се появи по вестниците.

— Знам. Не забравяй за кого работя аз.

— Да, но…

— Но какво? — изръмжах аз. — Ти си по-важен? Ти имаш повече пари?

— Честно казано, да, и на двата ти въпроса — отвърна той. — Но освен това няма да съм в състояние да помагам на теб и Мелиса.

Добър коз, помислих си.

Държах главата си достатъчно високо, за да виждам през процепа между горната част на волана и таблото. Внезапно ми хрумна, че джипът ми може да е единственият автомобил на улицата, който не е покрит със сняг, и това би изглеждало подозрително. Валеше още по-силно. Снежинките залепваха за стъклото и започваха да се трупат по покрива. Но въпреки това разликата с останалите коли бе очевидна.

Приближаващата се кола влезе в полезрението ми и спря зад хамъра с включени фарове. Стар модел седан, ниско окачване, четири врати — определено не полицейска кола. От онзи модел натруфени класически американски автомобили, които гангстерите харесваха. Три врати се отвориха едновременно и лампичката в купето светна. Гарет седеше на пътническото място отпред. Шофьорът и човекът от задната седалка бяха едри, мургави мъже с испански черти. Носеха развързани кубинки и дрехи в най-големия възможен размер.

— Гарет и гангстерите — прошепнах аз. — Връщат се за Луис.

— Виждат ли ни?

— Все още не.

Пистолетът лежеше на седалката до бедрото ми и аз заопипвах тапицерията, докато открия гладката му дървена дръжка. Открехнах леко прозореца, за да чувам какво си говорят.

Шофьорът и Гарет изтичаха до Луис и му извикаха да става.

— Мамка му, човече, ставай… — каза шофьорът и подритна Луис с ботуша си. — Ставай, братле, чуваш ли…

Гангстерът от задната седалка стоеше до колата и бдително се оглеждаше. Държеше ръцете си в джобовете и аз инстинктивно си помислих, че носи пистолет. Поне един. Той огледа улицата и в двете посоки, в това число и нашата кола. Безизразното му лице приличаше на кръгла тава за пай с тънка козя брадичка и натежали клепачи.

Гарет и шофьорът изправиха Луис на крака, прехвърлиха ръцете му през раменете си и го повлякоха към колата. Стори ми се, че Луис правеше опити да движи краката си сам, но не бях съвсем сигурен. Главата му клюмаше на гърдите му, а когато го настаниха на задната седалка, видях кръвта по лицето и дрехите му на бледата светлина от лампичката в купето. Останах с впечатлението, че Луис е жив — все още.

Видях и лицето на Гарет — противно и разкривено от гняв. Каза нещо относно пушката за пейнтбол и мъжът от задната седалка отиде до моравата, намери я и я прибра в колата. Ясно, значи те са били.

— Добре — каза Гарет, хлопна задната врата и отстъпи встрани.

Шофьорът се настани зад волана, а другият гангстер зае мястото до него. Гарет се запъти към колата си с ключове в ръка.

И тъкмо когато посягаше към дръжката на вратата, той внезапно спря, обърна се в посока към нас и присви очи.

— О, не! — прошепнах.

— Какво?

— Мисля, че ни вижда. — Взех пистолета и го поставих в скута си. Внезапно осъзнах, че не мога да се сетя дали пистолетът е с единично или двойно действие. Почувствах се като кръгъл глупак. Трябваше ли да освободя ударника, или можех направо да натисна спусъка? По дяволите…

Седанът направи бавен завой в снега и потегли обратно по улицата в посоката, от която бе дошъл. Стоповете му изглеждаха розови в гъстата снежна пелена.

Гарет продължаваше да стои до вратата на хамъра си. Мозъкът му трескаво работеше. Погледна през рамо към отдалечаващата се кола, после отново към моята. Почувства се сам и несигурен. Представих си как изглеждаше моят джип — паркиран до бордюра, тъмен и лъскав, за разлика от затрупаните със сняг околни автомобили. Набивах се на очи като развяно знаме. Дали Гарет беше обърнал внимание каква марка кола карам? Дали бе забелязал джипа ми на алеята в двора ми?

Той тръгна към нас по средата на улицата, като каубой от Дивия Запад. Намираше се на двайсетина метра разстояние. С едната си ръка посегна да вземе нещо, затъкнато отзад на колана му, а с другата отвори капачето на мобилния си телефон и го притисна до ухото си. Светлината от екрана озари красивите черти на лицето му. Може би се обаждаше на приятелите си, за да ги накара да се върнат.

Освободих ударника на пистолета и завъртях цилиндъра. Беше зареден. Прицелваш се в най-едрата част от тялото — това помнех от лова на елени и лосове в Монтана — а ако се наложи, стреляш отново и отново.

Гарет вече се намираше на десет метра от нас, но забави ход и се наведе напред, за да огледа купето.

Точно в този момент уличните лампи примигнаха и светнаха. Прозорците и верандите на няколко къщи по улицата се обляха в светлина.

— Коледа е — прошепна Брайън. Очите ни бяха привикнали към тъмнината и осветлението ни се стори твърде ярко.

— Да. За нас — отвърнах аз, когато Гарет хукна обратно към хамъра си и отпраши надолу по улицата.

Брайън се изправи и пое дълбоко въздух. Сърцето ми блъскаше неудържимо в гърдите.

— Щеше ли да използваш това? — попита Брайън и кимна към пистолета.

— Да.

— Радвам се, че не се наложи — каза Брайън.

Аз обаче не бях толкова сигурен.

Пъхнах се под завивките и погледнах през прозореца на спалнята. Навън продължаваше да вали. Чувствах се изтощен. Бях изпил три таблетки адвил[1], за да притъпя засилващото се главоболие. Брайън си тръгна веднага след като се прибрахме вкъщи. Каза, че силно се надява ръцете му да спрат да треперят, за да може да шофира. Коуди хъркаше на дивана в дневната. Мелиса бе събула обувките му и го беше завила с одеяло.

Постарах се да не я будя, но тя не спеше.

— Какво стана? — попита.

Разказах й всичко.

— Мразя го — каза тя по адрес на Луис, — но не пожелавам на никого да замръзне до смърт, макар да съм чела, че това е като да заспиш и повече никога да не се събудиш. Изобщо не е болезнено.

Не знаех какво да отговоря.

— Дали Гарет ще свърже Коуди с нас? — попита тя. — Дали знае, че Коуди ни е приятел? Ще обвини ли нас за случилото се?

— Не знам. Зависи дали Коуди им е казал нещо, или направо е започнал да млати Луис.

— Обзалагам се, че е казал нещо.

— Утре можем да го попитаме… ако изобщо помни.

— О, Джак, нещата стават от лоши по-лоши!

Кимнах, макар че тя не ме виждаше в тъмното. Мелиса се извъртя под завивките и сложи топлата си длан върху гърдите ми.

— Пак си се къпал — каза. — Защо?

— Чувствах се мръсен.

— Колко е часът?

— Почти три.

— Утре ще ходиш ли на работа?

— Налага се.

Тя отпусна глава на рамото ми. Косата й ухаеше на хубаво.

— Така ми се иска да можеше да си останеш у дома. Бихме могли да си направим снежен ден, семейно.

— Плюс Коуди — припомних й.

— Плюс Коуди — повтори тя и се засмя.

Погледнах през прозореца. Вече валеше доста по-слабо.

— Можем просто да останем у дома и да си бъдем семейство — повтори тя.

Целунах я по устните. Тя ми отвърна, но бързо се отдръпна.

— Не — каза. — Не сега. Искам само да ме прегърнеш, нищо повече.

Прегърнах я.

От бебефона се чуваше как Анджелина се върти и приплаква насън. Мелиса се измъкна от ръката ми и спусна босите си крака на пода.

— Какво?

— Сънува кошмар — каза тя и навлече халата си. — Случва й се непрекъснато, откак Морланд дойде да я види в неделя. Не знам дали усеща нещо от мен, или има друга причина. Ще я взема при нас.

Мелиса излезе, а Анджелина изскимтя и сърцето ми се сви от мъка. Чух как креватчето изскърца, когато Мелиса я взе на ръце и започна да й гука.

— Искам да спи при нас известно време — прошепна Мелиса, когато се върна в спалнята. Отдръпнах се встрани и тя положи Анджелина помежду ни. Бебето още спеше. На бледата светлина от прозореца изглеждаше спокойна и доволна. Имаше разкошни дълги мигли, а нежната й розова устичка се усмихваше. Дъхът й ухаеше на сладост. Погалих пухкавата й бузка с върховете на пръстите си. Толкова мекичка. И толкова мъничка.

— Внимавай да не я смачкаш в съня си — каза Мелиса.

И аз се страхувах от това, затова се отдръпнах по-далеч от нея.

— Имаме три седмици — каза тя. — А ти ще отсъстваш през едната от тях.

— Няма да е цяла седмица — отвърнах. — Ще се върна веднага след срещата с Малкълм Харис.

— И все пак…

— Обнадежден съм — казах — след разкритията, които сте направили с Брайън. В крайна сметка съдията и синът му не са чак толкова безупречни и могъщи.

— Говорих с Коуди по този въпрос, докато вас с Брайън ви нямаше — каза Мелиса. — Може просто да не е бил на себе си, но не се впечатли особено.

— Какво имаш предвид? — тревожно попитах аз.

— Казах му какво сме открили, но той просто поклати глава и каза: „Просто клюки, които няма да свършат никаква работа в съда“. — Тя се опита да имитира саркастичната му интонация.

— Но ние сме едва в началото — казах. — Тепърва ще търсим доказателства.

— А ако не успеем? — попита тя. — Слуховете са евтина стока. Съвсем различно е, когато се опиташ да ги докажеш.

— Няма да се наложи да доказваме, че родителите и съпругата на Морланд са загинали при загадъчни обстоятелства — отвърнах.

— Но това наистина е нищо. Съдията никога не е бил обвиняван или дори подозиран в каквото и да било престъпление, доколкото ни е известно. А Гарет е просто един раздразнителен младеж. Какво толкова странно има в това?

— Коуди ли каза така? — попитах аз и усетих, че започвам да се ядосвам.

— Не — отвърна тя. — Аз си го мисля. Но той е прав. Ние разполагаме единствено с купчина слухове. Не можем да се изправим срещу влиятелен съдия и сина му, въоръжени с шепа клюки. Някак си трябва да успеем да докажем нещо… каквото и да било.

Минутите се нижеха една след друга. Колкото повече разсъждавах върху думите й, толкова по-ясно съзнавах, че тя е права. Последните ми частици надежда се изнизаха от спалнята като засрамени.

— Няма смисъл да наемаме адвокат и да стигаме до съд — казах. — Може да открием нещо за тях, но Гарет вече има опит за убийство срещу нас.

Тя въздъхна.

— Да се надяваме, че Брайън ще успее да открие нещо по-солидно. Той каза, че ще се разрови още по-дълбоко.

Сякаш изобщо не ме слушаше.

— Аз бих могла да проуча училищните инциденти, но в момента разполагаме само с това, което един възпитател е чул от друг. Ако аз бях съдия, изобщо нямаше да ни изслушам.

— Трябваше да застрелям този кучи син — казах.

— Джак, не говори така. Ако го беше застрелял, щеше да влезеш в затвора. Това бебе има нужда от баща, а аз имам нужда от съпруг.

И все пак…

— Хрумна ми странна мисъл — каза Мелиса след известно време. — Луис е бил нечие бебе. Гарет също е бил бебе някога.

— Наистина странна мисъл — отвърнах.

— Джак, обичам те — каза тя.

— И аз те обичам.

— Какво ще стане оттук нататък?

— Не знам.

— Трябва да браним това дете — каза тя.

— Да.

— Ти прояви смелост тази вечер.

Хареса ми да го чуя, защото никога не съм се смятал за особено смел. Исках тя да ме мисли за решителен мъж и се зарекох никога да не й давам повод да промени мнението си. Никога до този момент не се бях замислял за тези неща, макар че всеки човек — според мен — се е питал какво би направил, ако опре до дилемата „битка или бягство“.

— Ще ви оставя на спокойствие — казах аз и се измъкнах от леглото. — Все още съм твърде напрегнат и не мога да заспя. Ще се старая да не вдигам шум, като се върна.

Мелиса вече заспиваше, преметнала нежно ръка върху Анджелина. На вратата се спрях и отново ги погледнах, заслушан в равномерното им дишане. Съпругата ми и дъщеря ми, в моето легло.

Включих телевизора, без да паля лампите в дневната. Пуснах го направо от копчето, тъй като вече нямахме дистанционно. Беше настроен на CNN. Нямах нито сили, нито желание да сменям канали от копчетата на телевизора, затова седнах на стола и се загледах. Бледосинята светлина трепкаше върху Коуди, свит под одеялото на дивана. От време на време се стрясках от гръмовните му газове или чудовищното му хъркане. Усещах миризмата на стар бърбън, която сякаш извираше изпод кожата му. Яркият контраст между него и Анджелина ме накара да се усмихна и да се запитам как възрастта успяваше да влоши миризмите на хората толкова драстично.

На екрана, над рамото на говорителя, имаше снимка на Обри Коутс и надпис „Чудовището от Пустинния каньон“. Включиха местна кореспондентка на име Ерин някоя-си, заснета пред съдебната палата няколко часа по-рано, тъкмо когато започваше да вали сняг.

— Делото срещу Обри Коутс понесе сериозен удар днес в денвърската съдебна зала — каза привлекателната тъмнокоса дама, — когато…

Слушах я с половин ухо. Показаха как Коуди излиза гневен от залата и ръмжи срещу камерата. Не се стърпях и хвърлих поглед към широките рамене под одеялото.

Репортажът завърши с думите:

— Обзалагам се на цяла торба понички, че ако обвинението не разполага със силен коз в ръкава си, Одри Коутс ще си тръгне свободен. А сега обратно към студиото… Андерсън?

— Това бе записано малко по-рано тази вечер — каза Андерсън. — Между другото, Ерин, нямам нищо против торба глазирани понички.

— Кучият му син… — изръмжа Коуди насън и се размърда неспокойно.

[1] Болкоуспокояващо лекарство. — Б.пр. ↑

8.

Петък, 9 ноември

Шестнадесет дни до края

Минаха три дни. По вестниците не се появи нищо за Луис. Нямах представа дали е жив, или мъртъв. Нямаше посещения от полицията, нямаше обаждания от Гарет или Джон Морланд. Бих искал да кажа, че всеки изминал ден ми носеше все по-голямо облекчение, но изобщо не беше така. Точно обратното, напрежението ми се трупаше — очаквах следващата атака и се питах дали този път куршумите няма да са истински. Но нито за миг не се съмнявах, че атаката може да ни се размине.

Жените имат по-силен усет от мъжете за чувствата и подбудите в действията на другите човешки същества, но мъжете инстинктивно разбират кога са във война. Онова, което ме шокира обаче, бе лекотата, с която скочих от брега в мътната вода.

В петък отидох в кабинета си много рано, за да наваксам пропуснатата работа. Не бях единственият човек в службата въпреки ранния час. Джим Дуган, началник на кметския кабинет, подмина отворената ми врата, но се върна и надникна вътре.

Махнах му за поздрав.

— Чакай да си налея чаша кафе — каза той и продължи надолу по коридора.

Усмихнах се. Дуган не можеше дори да помаха в отговор, преди да е пил кафе.

Дуган беше чудат човек — изглеждаше точно като името си. Петдесет и няколко годишен, ирландец, пълничък, червендалест, с рижа, късо подстригана коса, изпъстрена с посребрени кичури. Грубоват тип, коренно различен от кмета, който беше млад, слаб, представителен — красив дори — и зареден с такава енергия, че човек очакваше искрите на ентусиазма му да подпалят хартията в кошчето за боклук. Но Дуган бе ценен кадър. Някой трябваше да плаши подлизурковците и да държи настрана групите по интереси, които се опитваха да се домогнат до ценното кметско време. Някой трябваше да се намесва и да оправя нещата извън общественото полезрение. Когато някой твърдеше, че Халадей му е обещал нещо, Дуган се срещаше с този някой и поясняваше, че кметът не е обещавал нищо, а просто е бил уведомен за проблема. Винаги съм изпитвал симпатия към Дуган. Около него нямаше нищо скрито-покрито. Напомняше ми за мъжете в Монтана — прекупвачите на добитък, които, ако успееха да те надхитрят, прехвърляха ръка през рамото ти и предлагаха да те почерпят една бира.

Очевидно Халадей провеждаше ежемесечната си работна закуска с генералния директор на нашия клон, Х. Р. (Таб) Джоунс. Преди назначаването му на този пост Джоунс бе работил като ръководител на предизборния щаб на кмета и главен организатор на дарителската кампания за набиране на средства. Джоунс бе висок, гръмогласен, комбинативен и — съдейки по думите на дългогодишни служители — не толкова непоносим като предишните президенти. Джоунс идваше от банковата сфера и нямаше опит в рекламата на туризма, но това изобщо не го притесняваше. На съвещанията с подчинените си подхвърляше високопарни думички и изтъркани фрази като „метрически“, „квалификационна рамка“, „парадигма“, „мироглед“, но често ги употребяваше погрешно. Подтикваше ни да „разширяваме хоризонтите“ и „да мислим нестандартно“. Зад бюрото му имаше изобилие от мотивационни бестселъри на бизнес тематика, които изглеждаха неразлиствани.

Дуган най-после се върна с чаша кафе в ръка, влезе в кабинета ми и затвори вратата зад гърба си. За пръв път го правеше. Аз вдигнах поглед към него и се облегнах на стола си. Усетих силната миризма на афтършейва му.

Той поклати глава и присви устни, сякаш възнамеряваше да ми каже нещо неприятно.

— Брайън Ийстман? — изтърси той, без да увърта. — Не е добра идея.

И излезе, преди да съм успял да го попитам как е разбрал толкова бързо, или по-важното — как е разбрал кметът.

Малко по-късно в кабинета ми нахълта Линда и попита:

— Какво толкова си направил, за бога, та да вбесиш кмета?

— Какво имаш предвид?

Кметът Халадей разпитвал за мен. Таб Джоунс й го казал.

— Попитал дали си компетентен служител, или просто въздух под налягане — каза Линда. — Кметът попитал дали е възможно да създадеш някакви проблеми. Таб каза, че те защитил, теб и отдела ни, но аз мисля, че дрънка глупости. Според мен… — и тя с изумителна точност имитира най-строгия глас на Джоунс — е бил много изненадан и разтревожен и е уверил кмета, че ще проучи нещата. — После продължи с нормалния си глас: — Имам предвид, че дните ти най-вероятно са преброени. Което ме връща обратно към първия ми въпрос: Какво толкова си направил, за бога, та да вбесиш кмета?

Внезапно изстинах. Отчаяно се нуждаех от тази работа.

— Нищо не съм направил на кмета — отвърнах. — Но е възможно Джон Морланд да му е казал нещо. — Зачудих се дали Гарет е казал на баща си за случилото се в понеделник вечер. Или е измислил някаква история за това как е дошъл да види Анджелина, но е бил нападнат от някакъв луд, който е пребил приятеля му до смърт. Дали познанството ми с Коуди, опозорения полицай, или с Брайън, който бе имал приятелство с кмета, преди той да стане кмет, бе събудило този внезапен интерес към мен? Настъпваше ли Брайън нечий мазол със своите проучвания? Или за всичко бе виновен съдия Морланд?

И тогава осъзнах, че на Морланд не му трябваха нито куршуми, нито пушки за пейнтбол, за да атакува. Една закуска с кмета вършеше същата работа.

— Не се забърквай в глупости — каза Линда и ме изгледа изпод вдигнати вежди. — Не мога да си позволя да те загубя точно сега. Не съм сигурна дали бюджетът ни ще позволи да ти наемем заместник. Но дори и да успеем, това може да отнеме месеци. А ние не разполагаме с месеци. Сезонът на рекламните презентации чука на вратата.

— Ще се постарая — казах. — Както винаги.

Тя кимна в знак на съгласие, но погледът й остана непроменен. Погледът на собственик на състезателен кон, преценяващ обещаващо жребче, което внезапно се е оказало куцо.

Полетът ми за Берлин бе само след два дни, в неделя, с пристигане в Тегал в понеделник, 7:05 сутринта. Куфарът ми стоеше в спалнята почти готов, дипломатическата ми чанта тежеше от лаптопа, списъци с потенциални клиенти, визитни картички, рекламни брошури и шест кутийки бира „Корс“ за Малкълм Харис, който я обожаваше. Щях да отсъствам една седмица, до следващата събота. Трябва да призная, че в съзнанието си вече пътувах към летището.

Опитах се да убедя Мелиса да вземе Анджелина и да замине при майка си в Сиатъл, но тя категорично отказа. Мелиса все още преживяваше развода на родителите си и не харесваше новия съпруг на майка си. И въпреки обстоятелствата, не искаше да среща майка си „с протегната за милостиня ръка“, както тя се изрази.

Коуди остана вкъщи. Нощем спеше на дивана, а денем гледаше телевизия и помагаше в домакинството. Справяше се много по-добре от мен с поправянето на разни неща, а освен това разполагаше с много свободно време. Повдигна няколко увиснали врати, оправи теча в тоалетната и боядиса кухнята. Мелиса каза, че спирал за почивка само за да следи репортажите от процеса срещу Коутс по телевизията или да изпуши цигара на верандата. Споделил с нея, че не може да си спомни какво е казал на Луис онази нощ, но имал чувството, че го е „спукал от бой“. Попита ни дали може да поживее с нас, докато на репортерите им омръзне да дебнат около къщата му и си тръгнат. Съгласихме се. Мелиса оценяваше помощта и компанията му, а на мен ми харесваше идеята Коуди да е наблизо — заедно с цялото си въоръжение, квалификация и агресия — в случай че момчетата отново решаха да ни погостуват.

9.

Събота, 10 ноември

Петнадесет дни до края

След като Брайън си тръгна в нощта след конфликта между Коуди и Луис, не го видяхме повече до края на седмицата. Наложи му се да пътува по работа до Ню Йорк, Чикаго, Сейнт Луис и Сан Франциско. Изпращаше на Мелиса текстови съобщения нощем, в паузите между полетите, а тя ми ги показваше, когато се прибирах след работа. В събота сутринта си направих кафе и отново ги прегледах.

Научавам все повече и повече за съдията. Нямам търпение да ви разкажа.

Говорих с един мой приятел, който ровичка из тъмната страна на нещата. Каза, че може би съществуват снимки, които ще сринат репутацията на съдията. Ще проследя тази нишка. Може да се наложи да платим известна сума.

— Снимки на какво? — попитах отново.

— Писах му — каза тя. — Не ми е отговорил.

Тя въздъхна.

— Обича да драматизира, знаеш го. Той няма просто да ни каже, а ще иска да ни покаже.

Коуди се появи на вратата, с тридневна брада и опръскана с боя тениска. Бе дочул разговора ни.

— Хайде да отскочим до центъра с колата — обърна се той към мен.

— Имаш ли нещо против? — попитах аз Мелиса.

— Не, стига да донесеш нещо за вечеря и да не пиеш много. Не забравяй, че рано сутринта имаш полет.

Сякаш аз не знаех.

В няколко национални проучвания Денвър се споменава като града с най-нисък процент население с наднормено тегло в страната, обикновено редом с Портланд. Тук спортът и здравето са религия. Знам това, защото го продавам отвъд океана. Коуди, в контраст с проучванията, дръпна от цигарата си жадно като наркоман, облегна се на седалката си, затвори очи и бавно издиша дима. Пушеше с такова неприкрито удоволствие, та чак ми се приискваше да съм пушач.

В делнични дни движението по пътищата бе много натоварено. В такива дни сравнявах нашата улица в западните покрайнини с малкото поточе, пресичащо ранчото до Грейт Фолс, което баща ми управляваше известно време. Също като него нашата улица (поточе) се стичаше към по-натоварена квартална улица (или рекичка, по моята аналогия), която се вливаше в приток (магистрала C-470) на голяма буйна река (междущатската 70 до I-25) в посока към центъра на града. Веднъж щом станех част от реката, препускаща през долината към многоетажните сгради, стадиони и градски пейзажи, аз се превръщах в друго животно. В уплашена за живота си риба. Автомобилният поток се точеше по асфалтовите ленти, а цялата река лека-полека набираше плътност и скорост. Изходните канали (отбивките) намаляваха налягането само временно, защото струята от притоците (входните рампи) бе много по-мощна. Аз бях малка рибка сред цял океан себеподобни. Нощем, като натежала от хайвер сьомга, плувах през буйната автомобилна река към пясъчното си легло в моето поточе, където ме чакаха Мелиса и деветмесечната Анджелина, и всичко на този свят отново си идваше на мястото.

В съботната сутрин движението към града по междущатска магистрала 70 беше слабо, за разлика от ситуацията в западна посока, към планината. Ски пистите вече работеха, благодарение на ранния сняг, както и на машините за изкуствен сняг. Никога досега не бях виждал толкова много автомобили „Волво“, „Ленд Ровър“ и „Субару Аутбек“, натоварени със ски или сноубордове. Представих си как пътниците в купетата им слушат Дейв Матюс — ако са под четиридесет, и Джон Денвър — ако са над тази възраст.

Отклонихме се по I-25 в посока към изхода за булевард „Спиър“ и се гмурнахме в централната градска част, подминавайки лъскавите сгради около „Пепси Център“ и „Корс Фийлд“. Наоколо нямаше жива душа, ако не броим бездомниците около търговския център на 16 улица.

Оставихме колата на паркинг, който струваше пет долара и се намираше в занемарена част от центъра, до която строителните предприемачи все още не бяха стигнали. Не че Коуди плати. Той просто размаха значката си под носа на пазача, докато минаваше покрай будката, а човекът — обвит в дим и осеян с татуировки и пиърсинг — подскочи назад като вампир при вида на разпятие. Последвах приятеля си до „Шелби — бар и грил“ на 18 улица. Полицейско свърталище.

Сервитьорката го познаваше и му се поклони като васал пред краля си, но се усмихна саркастично и каза:

— Тронът ви е готов, сър.

Коуди изсумтя и тежко се отпусна на скамейката в мрачно сепаре. Аз се настаних срещу него.

— Какво да бъде? — попита сервитьорката.

— „Джеймисън“ — отвърна Коуди. — Три.

— Три? — изненадано го погледнах аз.

Коуди изчака сервитьорката да тръгне към бара, извади пакет цигари от джоба си и каза:

— Имам среща с един човек. Надявам се да не се е отказал, имайки предвид настоящия ми статут в управлението.

— Как върви делото?

— Може да се каже, че приключи — отвърна той. — Защитата се отказа да вика друг свидетел. Журито се оттегли за уикенда, а в понеделник ще дойдат в залата, за да пуснат копелето на свобода.

Поклатих глава.

— Значи нямаше нищо друго срещу него?

— Имахме достатъчно — оживи се Коуди. — Разполагахме с повече от достатъчно. — Той дръпна от цигарата си и издиша дълга струйка дим срещу надписа „Пушенето забранено“ над нашето сепаре. Забраната важеше за целия щат.

— Искаш да ме попиташ дали съм го натопил — каза Коуди.

Не казах „да“, не казах и „не“.

И той не отговори.

Телефонът му избръмча и той, с цигара в уста, премина през комичния ритуал с потупването на всички дрехи, докато накрая го откри в джоба на ризата си и го извади.

— Да, тук сме — каза. — Вече съм поръчал, така че идвай.

Той затвори телефона и го остави на масата, за да не го загуби отново.

— Джейсън Торкелсън току-що започна работа в полицията — каза. — Миналата седмица го назначиха в моя отряд. Прелива от ентусиазъм, каквито сме всички в началото. И преди лейтенантът да го е затрупал с дела, аз го помолих да проучи Гарет Морланд, Луис и бандата му и да сглоби един доклад за миналото им.

Вратата се отвори и в мрачното помещение нахлу мека следобедна светлина. На прага се появи слаб млад мъж с бледа кожа и тъмночервена коса, стиснал в ръка хартиена папка. Носеше анцуг и изглеждаше в добра форма, сякаш се връщаше от сутрешната си тренировка.

— Това той ли е? — попитах.

Коуди изпружи врат и се огледа. После помаха с ръка на Торкелсън.

— Очевидно все още ми говорят — измърмори той.

След като Коуди ни представи един на друг, Торкелсън седна до мен и остави папката си на масата. Сервитьорката донесе трите питиета, а Коуди взе своето направо от ръката й, отпи дълбока глътка, въздъхна доволно и чак тогава го остави пред себе си. Аз сръбнах мъничко. Алкохолът приятно опари гърлото ми.

— Рано започваме, а? — каза Торкелсън.

Коуди запя:

— Каква полза да си трезвен, като пак ще се напиеш… — И се разсмя.

Смехът му зарази и мен. Коуди припяваше този ред от песен на Луис Джордан вече десет години.

— Аз май ще пропусна — каза Торкелсън.

Коуди го изгледа под натежалите си клепачи.

— Ти какво, да не би да поддържаш форма?

— Всъщност… да.

— Думата „всъщност“ се изтърка от употреба напоследък и обикновено се ползва погрешно. Вие младежите казвате „всъщност“ почти толкова често, колкото и „в общи линии“, и „просто“. Ненужни думи, паразити, според учителката ми от гимназията в Хелена, госпожа Леса Уошенфелдър. Нали така, Джак?

Кимнах чинно, за да не прекъсвам монолога на Коуди.

— Пий си шибаното питие — изръмжа Коуди на Торкелсън.

Младежът се облегна назад като зашлевен през лицето. Отне му секунда-две, но все пак посегна към чашата и отпи малка глътка с присвити очи.

Папката продължаваше да си седи на масата.

— Няма ли да я погледнеш? — попита Торкелсън.

— По-късно — отвърна Коуди. — Резюмирай ми най-важното.

Торкелсън погледна към мен, а после отново към Коуди.

— Не се притеснявай — успокои го Коуди. — Можеш спокойно да говориш пред него.

Торкелсън потупа папката.

— Искаше ми се да направя по-подробен доклад, но наличната информация е оскъдна. Гарет Морланд е син на съдия Джон Морланд, но вие сигурно сте наясно с това.

— Наясно сме — каза Коуди и затрополи с пръсти по масата като играч на блекджек, очакващ поредното раздаване. — Дай нататък.

— Майката на Гарет…

— И с това сме наясно, продължавай.

— Няма полицейски протокол, нито криминално досие на непълнолетен, доколкото ми е известно.

— По дяволите.

— Името му се появи на няколко пъти в кръстосаните търсения като съучастник на двама гангстери. Това ми се стори доста странно.

— Продължавай.

— Sureno 13. Разпечатах цялата информация за тях, която успях да намеря в нашите файлове. Sureno е испанската дума за южняк…

Коуди вдигна ръка.

— Няма нужда да навлизаш в подробности, ако го има в папката. Знам всичко за Sur-13 — че са се пръкнали в калифорнийски затвор, а сега пипалата им са плъзнали из всичките петдесет щата; че числото в името им се отнася до тринадесетата буква от азбуката, М, или иначе казано — Мексиканска мафия. Групировката се отъждествява със синия цвят, членовете й имат по три татуирани точки върху кокалчетата на ръцете, а като организирана престъпна банда са основните разпространители на метамфетамин и хероин в щата Колорадо.

Торкелсън кимна.

— Интересува ни друго: как едно порядъчно момче от гимназия „Дери Крийк“ се е забъркало с тях и защо? — продължи Коуди.

— На този въпрос нямам отговор — отвърна Торкелсън и отново почука по папката. — Но тук имаме няколко снимки на Гарет с известни членове на Sur-13, на които се вижда как влизат и излизат от клуб „Апалуза“ на „Зуни стрийт“. Нали сте чували за „Апалуза“?

Коуди кимна. Дори аз бях чувал за клуб „Апалуза“. Причината за това бе фактът, че нашето бюро всячески се стараеше да държи настрана от него журналисти и гости на града. Някак си този район в центъра на града бе пропуснат от строителните предприемачи и това най-вероятно щеше да си остане така и занапред. В порутените сгради се помещаваха барове и ателиета за татуировки, а празните постройки с решетки на прозорците се обитаваха от наркомани. Насред всичко това се намираше бар „Апалуза“, чиито клиенти бяха изпочупили неоновите букви над входа и нощем надписът се четеше като „пауза“. Знаех от Коуди, че патрулните полицейски коли избягвали да минават покрай него, защото често ги атакували с камъни и тухли.

— Има и няколко снимки, направени тайно вътре в клуба. Момчето идеално се вписва в обстановката. Не се набива на очи като онези безразсъдно смели бели момичета, които редовно ходят там, за да си дирят белята. Но ако Гарет е добре дошъл в „Апалуза“ и се чувства удобно там, значи е доста близък с тези момчета.

— Това ли е всичко? — попита Коуди. — Няколко снимки?

— Опасявам се, че да.

Коуди въздъхна. Очаквах да скастри Торкелсън, но той не го направи. Новият детектив се бе постарал според силите си.

— Ще ми се да разполагах с повече информация — каза Торкелсън. — Без съдебно разпореждане е много трудно да получиш достъп до данни за непълнолетни лица, макар че имам приятели в управлението. Моето впечатление е, че всъщност информация няма… че Гарет е успял да се опази чист. А другото име, което ми даде, Луис… просто можеш да изхвърлиш тази част от доклада ми.

Коуди наостри уши.

— Какво искаш да кажеш с това?

— Ако става въпрос за Пабло (Луис) Кадена, съучастник на Гарет Морланд… е, него вече го няма. Обезобразеният му труп е открит преди няколко дни в Саут Плат. Бил е мъртъв, преди да го хвърлят в реката, според заключението от аутопсията.

Вторачих се в Коуди, но той умишлено избягваше погледа ми. Очевидно не искаше да издава каквато и да било емоция в присъствието на Торкелсън. Лицето му изглеждаше като маска. Усетих сритване под масата. Коуди ми даваше знак да спра да го гледам и да си държа устата затворена. Така и направих.

— Има ли заподозрени? — попита той.

Торкелсън поклати глава.

— Не. Досието на Кадена е дълго колкото ръката ти. Убийството е категоризирано като „разчистване на сметки“ и е прехвърлено за разследване към специалните служби.

— Не съм чул нищо за това — каза Коуди.

— Защото те нямаше — каза Торкелсън и извърна поглед встрани, за да спести неудобството и за двама им. — А и в днешно време гангстерските трупове рядко стигат до първа страница във вестниците.

Коуди се престори, че не го е чул. Довърши питието си и даде знак на сервитьорката за още едно.

— Е — каза, — какво говорят за мен в управлението?

Торкелсън използва въпроса му като повод да си тръгне.

— Всъщност, в общи линии, за началството ти си просто мъртво месо, приятелю.

Докато крачехме обратно към джипа ми — две питиета (за Коуди) след като Торкелсън ни остави сами — Коуди каза, че лично ще охранява Анджелина и Мелиса, докато аз отсъствам.

— Ще се справиш ли? — попитах.

Той ме стрелна с преливащ от обида поглед.

— Нямам предвид пиенето — уточних аз, — а дали графикът ти го позволява.

— Нямам никакъв шибан график чак до изслушването — каза Коуди.

Качихме се в колата и затворихме вратите. Тревогата притискаше гърдите ми като камък.

— Няма ли да запалиш двигателя? — попита Коуди.

— Размина ни се — казах.

Той впери поглед напред.

— Коуди…

— Чух те — отвърна той. — Джак, повече никога няма да обсъждаме този въпрос. Никога. Станалото — станало. Моля те, кажи ми, че не си разказвал на Мелиса какво се случи.

— Не всичко — излъгах аз.

— Добре. Недей… Кого заблуждаваме? Ти й казваш всичко, нали?

— Да.

Той въздъхна.

— Може би няма да е зле да промениш този свой навик — каза.

По пътя към къщи мълчахме в продължение на десет минути. Коуди се мръщеше, мислеше и пушеше.

— Тази работа с Луис ми подсказва доста неща — каза той най-накрая. — Замисли се и ти. Гарет е решил да хвърли трупа на Луис в реката, за да изглежда като квартално нападение — това е интересно. Особено като се има предвид какво можеше да направи — да извика полиция например и да разкаже пред медиите за случилото се. Но това ми подсказва, че Гарет не е искал да се разчува, че е обикалял твоята улица с Луис.

Поклатих глава неразбиращо.

— Ако Гарет бе съобщил за побоя, щяха веднага да го попитат защо изобщо е бил там. Щеше да му се наложи да спомене Анджелина, а това щеше да въвлече в историята и съдия Морланд. Или Гарет не е искал да намесва баща си, или добрият съдия не е искал случаят да се разчува. Затова са избрали да прикрият нещата по този начин.

— Не разбирам.

— И на мен не ми е съвсем ясно — каза Коуди. — Но това просто означава, че има много неща, които на нас не са ни известни. Има причина — или причини — за това да предпочетат да хвърлят трупа на Луис в реката, вместо да привличат внимание върху себе си точно в момента. Което ме кара да се чудя какво толкова крият, по дяволите, особено след като твърдят, че са от законната страна в този осиновителен спор.

— Може би Гарет и Морланд не си говорят — предположих аз. — Може би действат независимо един от друг.

Коуди поклати глава.

— Не, не вярвам. Готов съм да се обзаложа, че си общуват и координират действията си.

Замислих се над това.

— Това ми подсказва и друго: че те са решили да действат потайно — продължи той, — също като нас. Ние вече минаваме под прикритие. Което значи, че сме нагазили в ужасно опасна територия.

Поехме обратно към индустриалната градска зона. По тротоарите нямаше пешеходци. Автомобили почти не срещахме. Това бе районът, в който Джак Керуак и Нийл Касиди обичали да се мотаят през 50-те, докато бродягата Керуак събирал идеи за бъдещия си бестселър „По пътя“. Строителните кранове, които висяха като богомолки над центъра на града, все още не бяха кацнали тук, но това бе просто въпрос на време. Старите складове за тютюн, вълна и галантерия съвсем скоро щяха да се превърнат в лъскави магазини и жилищни сгради.

— Съзнавам какво правиш и го оценявам — казах най-после аз. — Никога няма да разбереш колко много го оценявам. Отиде отвъд разумните граници.

— Знам — отвърна той с натежали клепачи. — Но ти си най-добрият ми приятел. Ако не ти помогна, какъв приятел ще съм ти? Ти, аз и Брайън — тримата трябва да се грижим един за друг. Ние сме просто едни момчета от Монтана, попаднали в големия град, макар Брайън да се преструва, че не е такъв.

Това откровение ме развълнува и изненада.

— Алкохолът ли ми говори? — попитах.

— Отчасти.

— Е, оценявам го, въпреки това.

Той изсумтя.

— Голям си циник, по дяволите — казах.

— Представа нямаш — каза той и дръпна дълбоко от цигарата си.

По обратния път към къщи Коуди се облегна назад и затвори очи.

— И още нещо — каза.

— Какво?

— Помниш ли какво ти казах веднъж? Че не искам… че не мога да преследвам съдията?

— Да.

Коуди раздвижи пръсти, сякаш захвърляше настрана нещо дребно и мъртво.

— Забрави какво съм ти казал. Това приключи в съдебната зала. Тръгвам на война срещу шибания кучи син.

После потъна в сън. Главата му се поклащаше на седалката, докато шофирах към къщи.

Този човек ще пази Мелиса и Анджелина в мое отсъствие, помислих си.

Щом стигнахме у дома, главата на Коуди трепна и той отвори очи. Изглеждаше напълно трезвен и с ясно съзнание.

— Май съм задрямал — каза.

— Искаш ли нещо за вечеря? — Бях забравил, че трябваше да купя храна. — Можем да поръчаме пица.

— Не, добре съм. Трябва да се промъкна вкъщи и да си взема малко дрехи.

— Да кажа ли на Мелиса, че ще останеш тук следващата седмица?

— Кажи й каквото искаш. Надявам се да няма нищо против.

— Коуди…

Той махна нетърпеливо с ръка.

— Не се тревожи — каза.

Изпратих го до колата му.

— Ще се върнеш след една седмица, нали? — попита.

Кимнах.

— Когато се върнеш, вече ще съм говорил с чичо Джетър — каза Коуди.

Застинах безмълвно.

— Не се тревожи. Просто искам да се уверя, че можем да разчитаме на него, ако се наложи.

— Не познаваш ли някого тук, който би могъл да свърши работата? — Чувствах се неудобно от факта, че се бях примирил и че всичко изглеждаше толкова неизбежно. Че бях казал „работата“ като някакъв дребен гангстер.

— Познавам разни хора — каза той. — Но за нещо такова мога да се доверя само на кръвни роднини. Не мога да рискувам — нито пък ти — някой да се раздрънка.

— Божичко — изпъшках, — не знам…

— Просто проверявам възможностите — каза той. — Нищо повече няма да правя. Ако искаш да говориш с Джетър, решението ще е твое.

Кимнах.

Коуди се ухили и протегна ръка.

— Приятно пътуване — каза. — И не се тревожи за нищо. Тя ще е в по-голяма безопасност с мен, отколкото с теб, за бога!

Реших да приема, че се шегува.

По-късно същата вечер звънна Брайън.

— Извикай Мелиса на телефона. Искам и двамата да чуете това.

— Къде си? — попитах аз, а Мелиса хукна към телефона в съседната стая.

— Сан Диего. Постоянна температура двайсет и два градуса. Чудя се защо изобщо са им нужни синоптици.

Мелиса вдигна слушалката и Брайън започна монолога си по обичайния си начин, като картечница.

— Говорих с приятел на приятел, който е бил съученик на Джон Морланд в гимназията в Ашвил. Картинката, която човекът нарисува за детството на нашето момче, не беше много красива. Очевидно Джон е бил нежеланият син на непълнолетната си майка, която дала детето на по-голямата си сестра и съпруга й, семейство Морланд. Просто им дала Джон. Очевидно в онези географски ширини това се е смятало за нещо нормално. И така, Джон израснал в това ограничено и комплексирано семейство, където „майката“ всъщност е негова леля, а „бащата“ — чичо. Отиват в съда и сменят фамилното му име на Морланд. Не знам какво е било преди това, но това няма значение. Както и да е, Джон мразел родителите си. Не говорел много за тях в гимназията, споменавал само, че „се опитват да го провалят“ — каквото и да означава това — но приятелят на моя приятел смята, че това би трябвало да е свързано с неговите амбиции. Може би не са искали да подпишат молби за стипендия или нещо такова… просто разсъждавам. Но когато загиват в резултат на онази катастрофа… е, нашето момче не само получава пари от две застраховки, но и отприщва реки от безвъзмездна финансова помощ. Ето как е успял да напусне града и да продължи обучението си в университета. И просто е зачеркнал миналото си, доколкото разбирам. Никога не се е връщал в Северна Каролина за училищни сбирки или каквито и да било други поводи. И никога не е посещавал гробовете на родителите си, според информацията от приятеля на приятеля ми. Така че — заключи Брайън, — очевидно си имаме работа с едно хладнокръвно копеле.

— Но той е имал алиби за нощта на катастрофата — казах. — Ти ни го каза.

— Да, и е взел алибито със себе си в Колорадо — каза Брайън. — По-късно се е оженил за нея. А още по-късно тя също умира.

10.

Берлин

Понеделник, 12 ноември

Тринадесет дни до края

Заварих летището в Тегал такова, каквото си беше винаги — твърде малко, твърде шумно, объркващо, метално и кръгло.

Сиво-бяла утринна светлина се процеждаше през прозорците, които изглеждаха мръсни, но всъщност не бяха — светлината ги правеше такива — а аз се наредих за куфара си до скърцащата лента, сред толкова гъста тълпа от хора, че просто нямаше начин да се избегне бутането и блъскането. Все още се чувствах изгубен в познатия сумрак на часовата разлика. Имах чувството, че съм съвсем сам в главата си и гледам навън през сухи, кървясали очи. Усещах кожата си грапава като шкурка. Имах нужда от душ и почивка.

Пристигащите пътници представляваха смесица от западни и източни европейци с делови вид, северноафриканци в широки роби и многочислени турски семейства. В тълпата се мяркаха групи от по четирима или петима, които несъмнено пристигаха заради Международната туристическа борса, също като мен. Ямайци, тайландци, аржентинци, кубинци — всички се трупаха около лентата и очакваха не само багажа си, но и изложбените си щандове, кашоните с туристически брошури на немски език, а в случая с кубинците — и принадлежностите им за ръчно свиване на пури, за да могат да черпят представителите на отбрани немски туроператори. Целият свят се домогваше до богатия и стабилен немски пазар. Всички искахме тези хора, които получаваха пет или шест седмици регламентиран годишен отпуск; хора, които смятаха пътуванията за право, а не за привилегия, и сякаш познаваха собствената ни география и култура по-добре от самите нас.

Ние, американците, лесно се отличавахме в тълпата — с откритите си и оживени лица, шумен говор, сякаш никой друг не разбираше английски, и онзи наш непреднамерен и инстинктивен възторг, който толкова много дразнеше околните. Имаше група от Лас Вегас, включваща мургави мъже с тъмни коси, вчесани назад, и вариететни танцьорки, които — без костюмите и перата си — бяха просто високи, бледи и слаби. Изглеждаха като мафиоти екскурзианти до Тахо или Атлантик Сити, качили се на погрешния самолет.

Погледнах часовника си, за да проверя колко време чакахме багажа си, и ми се стори, че чух името си. Огледах се, но не разпознах никого и реших, че наистина ми се е сторило. И тогава някой извика:

— Джак! Изгуби ли се, момчето ми?

Малкълм Харис от „Американ Адвенчърс“, в шит по поръчка английски костюм, с преметнат през ръката си тренчкот, се появи зад гърба ми и ме потупа по рамото.

— Едва те познах — казах аз и положих усилие да се измъкна от замаяното си състояние, така че да съм във възможно най-добра форма пред най-важния ни туроператор. — Последния път, когато те видях, носеше джинси и каубойска шапка, и яздеше кон. — Спомних си колко много му харесваше да се прави на каубой в ранчо за летовници.

Малкълм Харис беше блед мъж с черна коса и нервна усмивка, разкриваща два реда лоши зъби. Костюмът прикриваше шкембето му. Острият му нос бе осеян с издайническа мрежа от червени и сини капиляри, типични за любителите на чашката, а по ръба на горната му устна трепкаха ситни капчици пот.

Харис наклони глава назад и гръмко се изсмя.

— Какво ли не бих дал да съм пак в Колорадо, вместо на това потискащо място.

— И аз — казах.

— Е, кога пристигна?

Винаги питаха „Кога пристигна?“, макар да бе очевидно, че току-що съм кацнал.

— Надявам се и багажът ми да е пристигнал — казах.

И тогава си припомних максимата на Линда ван Гиър: Винаги става въпрос за тях. И никога за теб.

— Радвам се да те видя — добавих. — Изглеждаш чудесно. Имате ли рекламен щанд на изложението?

— И аз се радвам да те видя — любезно отвърна той. — Не, никога не наемам щанд тук. Да не мислиш, че ми се приказва с шибаните германци? — Той прошепна последното изречение, но не достатъчно тихо — Не. Тук съм, защото това е най-подходящото място, където мога да се видя с всички ви накуп и да свърша малко работа. Всички вие, събрани на едно място — просто идеално, въпреки че ненавиждам Берлин. Както и цялата страна впрочем. Тук нямат никакво чувство за хумор и това далеч не е всичко.

Хвърлих бърз поглед наоколо, за да проверя дали някой ни чуваше. Някакъв полицай в зелена униформа се вторачи в мен.

— Къде ще отседнеш? — попита Малкълм.

— „Савой“. На „Фазенщрасе“.

Той кимна с доволна усмивка.

— Хубаво място. Знам го. Английска собственост. Все още ли имат онзи страхотен „пура бар“?

— Мисля, че да.

— Великолепно. Какво ще кажеш да се срещнем там довечера, а после ще отидем на вечеря. Ти черпиш. — И се засмя.

— С най-голямо удоволствие — отвърнах възторжено аз, а мислено си казах, че по-скоро бих се гръмнал или поне бих поспал.

— В седем тогава — каза той и отново ме потупа по рамото. — Надявах се да те видя. Имам доста въпроси за теб, по важни проблеми.

Относно QT, разбира се.

Кимнах, все едно знаех какво има предвид.

Лентата изскърца и куфарите започнаха да прииждат. Тълпата затегна обръча, сякаш агресията би им помогнала да получат багажа си по-бързо.

— Трябва да се измъкна от този ад — каза Харис, хвърли презрителен поглед наоколо и потупа ръчната чанта, която носеше със себе си от Лондон. — Ще се видим в седем.

Посегнах да стисна ръката му за довиждане, но той вече крачеше към изхода. Полицаят в зелената униформа го проследи с поглед чак до вратата, а очите му сякаш прогаряха дупки в гърба на сакото му.

Бледожълтият „Мерцедес“ — нещо, което продължаваше да ме изненадва приятно: такси с марка „Мерцедес“ — пореше автомобилния трафик в късната утрин. В сенките между сградите и покрай брега на река Шпрее се мяркаха купчинки почернял сняг. Небето беше оловносиво. В далечината на изток, между клоните на дърветата, се виждаше ято жерави, които клатеха глави като праисторически океански птици.

Отново погледнах часовника си. У дома беше два и половина след полунощ. Нямах търпение да звънна. Представих си как Мелиса и Анджелина кротичко спят в леглата си, а Коуди се мята в просъница на дивана. И — това ми дойде изневиделица — Гарет Морланд, седнал в паркирания на тъмната улица „Хамър“, вперил поглед в къщата ми.

Изпънах гръб и разтърсих глава, в опит да се отърва от този образ.

Таксиметровият шофьор ме наблюдаваше в огледалото за обратно виждане, но когато очите ни се срещнаха, той отмести поглед встрани.

Хотелът бе пълен с гости от цял свят, пристигнали за Международната туристическа борса. Стаята ми не беше готова, затова оставих багажа си на рецепцията, пъхнах ръце в джобовете и тръгнах на безцелна разходка по „Курфюрстендам“ — най-големият търговски булевард в Берлин, наричан за по-кратко „Ку’дам“. Скъпи магазини, ресторанти, суетня. Не можех да повярвам, че все още имаше амбулантни търговци, които продаваха парчета от Берлинската стена — паднала преди повече от двайсет години — както и имитации на източногермански кепета и бинокли, произведени в Азия. Смолисточерни африканци продаваха бижута и сувенири, наредени върху одеяла на тротоара, които можеха да бъдат събрани за две секунди, в случай че отнякъде изникнеше полицай в зелена униформа. В магазините се мотаеха жени, облечени в скъпи кожени палта. Студеният влажен въздух миришеше на цигарен дим. Бях забравил за цигарения дим.

Нещо човъркаше съзнанието ми, но не можех да си обясня какво. Обвинявах часовата разлика за неспособността си да се сетя, но то не спираше да ме тормози като камъче в обувката.

Берлин все още притежаваше онази предвоенна атмосфера в стил мъже-с-шапки-жени-с-подплънки-на-раменете, макар че с всяка изминала година — или поне на мен така ми се струваше — по улиците му имаше все по-малко германци и все повече северноафриканци, турци и араби.

Стигнах до огромния универсален магазин KaDaWe, пресякох улицата и тръгнах обратно към хотела. У дома внимавах за всеки цент вече месеци наред, но тук бях на фирмени разноски. Разполагах с пълна кредитна карта и претъпкан с евро портфейл. Не смятах да харча безразсъдно, но можех да хапна бели наденички с бира срещу „Счупения зъб“ — църквата, която берлинчани бяха решили да не реставрират след Втората световна война.

Докато седях и обядвах, се опитах да установя какво ме бе разтревожило по време на разходката ми. Накрая, докато чаках отегчения сервитьор да донесе рестото и омразната сметка, осъзнах, че ме тормозеше не нещо видяно, а нещо, което не бях видял.

Деца. Нямаше деца. По-големите деца очевидно бяха на училище. Но по време на цялата ми разходка аз не срещнах нито една детска количка и нито една млада майка с бебе. Сякаш се намирах в град, населен само с възрастни. Помислих си колко ужасно би било, ако живеехме в свят без деца. До този момент не се бях замислял за това. Тук, в Берлин, заради направен от тях избор по незнайно какви причини, нямаше дребосъци, които да изпълват деня с шум и безвреден хаос. Вместо това наоколо цареше усещане за тишина и стерилен ред.

Прибрах сметката в портфейла си и извадих оттам снимка на Анджелина, направена преди няколко месеца. Личицето й грееше от радост, а ръчичката й се протягаше към апарата, в опит да го докопа и да захапе обектива.

Макар и само на снимка, тя бе единственото дете наоколо, а някой искаше да ни я отнеме и да превърне къщата ни — и живота ни — в един студен и тих Берлин.

Въпреки предупреждението на Линда ван Гиър, че съм на път да загубя работата си, реших да променя датата на обратния полет за следващия ден, веднага след срещата си с Харис. Страхувах се за Мелиса и Анджелина. Вече ми липсваха. Линда щеше да се ядоса, но ако й връчех договор с „Американ“, нямаше да се сърди дълго.

На рецепцията в хотела ми предадоха съобщение от Малкълм Харис. Отлагаше срещата ни за края на седмицата. Възникнало нещо спешно и трябвало да се върне в Лондон за няколко дни.

Смачках бележката и я запокитих в другия край на фоайето.

11.

През следващите четири дни се чувствах като в ада. Да чакам завръщането на Харис в Берлин беше истинско мъчение. Дразнех се от досадните туроператори и журналисти, от лигавите поздрави на европейците (една целувка по бузата или две, или три — просто влудяващо), от цигарения дим и тълпите. Нашият щанд изглеждаше много добре отвън, но беше сглобен с помощта на тел и тиксо. И точно в този момент целият ми служебен и личен живот по нищо не се различаваше от щанда ни — фалшив, евтин и готов да се разпадне.

Говорех с Мелиса всяка вечер. Нямаше лоши новини, но напрежението ни се трупаше, защото и двамата знаехме, че във всеки един момент може да се случи нещо непредвидено. Тя ме искаше у дома. Аз исках да съм си у дома. Гарет можеше да се появи на прага ни. Приятелите на Луис можеха да цъфнат без покана. Коуди можеше да се напие безпаметно. Морланд можеше да реши, че три седмици са твърде дълго време за сбогуване.

Непрекъснато гледах часовника си — и по време на изложението, и вечер в хотелската стая — и си представях какво правят Мелиса и Анджелина осем часа след мен. Единствената ми радост бяха моментите, когато Мелиса подаваше слушалката на Анджелина. Говорех й, заслушан в няколкото секунди тишина, после чувах радостното й пискане: „Та!“, което всеки път ме изпълваше с безумен възторг и ме караше да се заливам от смях.

Вечерта, когато най-после се срещнах с Харис, Мелиса не вдигна телефона.

В Денвър беше десет часът сутринта, а вкъщи нямаше никого. Усетих нещо горещо и кисело да се надига в гърлото ми и положих усилие да го потисна. Нямах достатъчно информация, за да изпадам в паника.

Не оставих съобщение, но веднага звъннах на мобилния й телефон. Там отново се включи гласова поща. Какво ставаше?

Коуди. Минах през същата дълга процедура — свързах се със службата за международни разговори, за да продиктувам на оператора номера на телефонната си карта… само за да разбера, че и неговият телефон е изключен.

Закъснявах, но въпреки това звъннах вкъщи и отново попаднах на телефонния секретар.

— Скъпа — казах, — какво става, по дяволите? Опитвам се да се свържа и с теб, и с Коуди. Обади се в хотела и ми остави съобщение. Отивам на служебна вечеря, но ще ти звънна веднага щом се върна. Искам да съм сигурен, че всичко е наред. Обичам ви и двете. Трябва да държиш телефона си включен.

Докато чаках Харис да се появи за срещата ни в хотелската пушалня „Хавана Хаус“, запалих кубинска пура от чисто защитни съображения — всички останали в сумрачния, претъпкан бар пушеха. Той закъсня с половин час. Кубинската пура и бирата „Берлинер Киндл“ ми осигуряваха занимание, докато нервничех и се опитвах да намеря отговор на въпроса защо Мелиса не вдигаше телефона си. В главата ми минаваха различни сценарии: Мелиса и Коуди си прекарваха чудесно заедно, на разходка с Анджелина по магазините или до зоологическата градина и двамата просто бяха забравили да включат мобилните си телефони; Мелиса бе завела Анджелина на профилактичен преглед при педиатъра, за което несъмнено ми беше казала, но аз бях забравил, и двамата с Коуди просто спазваха забраната за използване на мобилни телефони в чакалнята (макар че нямах обяснение защо Коуди би решил да спази някакво правило точно сега); имало е повреда в електричеството, която е извадила от строя всички телефони.

После дойдоха не толкова безобидните обяснения. Коуди и Мелиса са били арестувани от денвърската полиция във връзка с побоя и смъртта на някой си Луис Кадена, а полицаите разпитваха Мелиса в отделна стая; съдия Джон Морланд и синът му Гарет решават, че един месец е твърде много време, и се появяват на вратата с полиция, за да вземат Анджелина насила, стига се до бой, а Коуди и Мелиса са арестувани; Коуди и Мелиса осъзнават, че отдавна са влюбени един в друг и отпрашват за Лас Вегас заедно с Анджелина.

Малкълм Харис отметна тежката завеса на входа и няколко глави мигом се извърнаха към него. Познаваха го. В пътуващия цирк той бе трофей. Завръщането у дома с негова визитка в ръка впечатляваше шефове. Фактът, че се запъти към мен, изненада няколко стари бойни кобили от туристическия бранш, а едната — от Флорида, с остри черти и продълговато лице, която някога бе продавала коли, предполагам — скочи рязко от стола си и го задърпа за ръкава. Забелязах леко залитане в походката на Харис, вероятно защото вече пиеше. Когато жената го задърпа, изражението му веднага охладня, но той смело се усмихна и на свой ред я дръпна за ръкава с ентусиазма на дванайсетгодишен хлапак, принуден да прегърне омразната си леля. Дежурното му: „Е, кога пристигнахте?“, бе прието съвсем на сериозно и жената започна да му разказва не само за полета си, но и за багажа, който още не бил пристигнал, и за новия си апартамент, и за развода си, и за това как се разболяла, но вече се чувствала много по-добре и дори успяла да отслабне седем килограма.

Притекох му се на помощ, като застанах до него, потупах го по рамото и посочих нетърпеливо към часовника си.

— Закъсняваме ли? — с престорена изненада попита той. — Цял ден ме черпят с питиета и аз направо изгубих представа за времето.

— Опасявам се, че да — казах. А към жената: — Съжалявам, но хората започнаха да сервират в седем и половина. — Излъгах, разбира се; нямах никаква представа кои са тези хора.

Харис побърза да се измъкне от нея, но тя го последва, протегнала визитката си към него. Той неохотно я взе, пъхна я в джоба си и извади една от своите. Жената мигом омекна и се запъти към масата си с победоносно изражение на лицето.

— Господи, страшно съм ти благодарен — каза той, когато излязохме на улицата. Хладният влажен въздух ми подейства добре след задимената обстановка в „Хавана Хаус“.

— За нищо — отвърнах аз и забелязах, че все още размахвам пурата.

— Хората от Флорида могат да бъдат ужасно неприятни — поклати глава той. — Държат се така, сякаш на този свят не съществува нищо друго, освен Флорида. Жалко за тях, че Флорида вече е бита карта. Но някои от тези търговски представителки са готови на всичко, за да се докопат до бизнес в Обединеното кралство, това ще ти кажа. Оттам идва и фразата: И аз там бях, и аз с нея спах.

Засмях се учтиво. Пред нас се виждаха светлините на Ку’дам.

— В правилната посока ли сме тръгнали? — попитах. — Не знам къде ще вечеряме.

— Ти черпиш — припомни ми той. — Това е правилната посока. Първо още едно питие, после вечеря.

— Чудесно — възкликнах аз с престорен ентусиазъм и захвърлих пурата. Наум си казах: Хайде да приключваме с това, по дяволите, за да мога най-после да си отида у дома!

Ресторантът се намираше на двайсет минути път пеша. Харис се похвали, че го е открил преди няколко години, и каза, че там правели най-хубавите шницели в Берлин.

— Правят ги като едно време — каза той и потри ръце. — Чуваш от кухнята как удрят телешкото с чук, за да го направят по-крехко. Блъскат го здраво с чукове.

Мястото се наричаше Der Tiefe Brunnen и се намираше на „Ранкещрасе“. Мрачно и старо, осветено със свещи и изключително подходящо за името си — „Дълбокият кладенец“. По стените му имаше черно-бели снимки на (непознати за мен) знаменитости. Ниско долу се стелеше облак цигарен дим, през който ни наблюдаваха мъжки и женски погледи от сепаретата, докато крачехме към масата си до бара. Собственикът, суров мъж с огромни бакенбарди, поздрави Харис на немски. Харис се здрависа с него и кимна към мен. Очевидно му казваше, че идвам за пръв път тук и ще плащам сметката. На масата незабавно се появи поднос с малки чашки шнапс, сервирани от жена, чиито огромни гърди изглеждаха като извадени на витрина. Носеше прозрачен сутиен под ефирна риза. Косата й бе боядисана в немско червено — пурпурноморав цвят, който в природата се срещаше единствено при листата на калифорнийския люляк през октомври. Когато се наведе над масата, за да сервира напитките, имах опасения, че гърдите й ще изхвръкнат от пределите на ризата й и ще се стоварят върху лицето ми като юмрук. В заведението цареше някаква предвоенна атмосфера, или поне от периода преди Стената — връщане към фаталистичния изолиран характер на Берлин преди събарянето на тази конструкция.

— Вече поръчах и за двама ни — каза Харис и се намести на стола си. — Шницел „Кордон Бльо“. И още бира, естествено. Тук не е като в повечето ресторанти. Отнема им десет минути да налеят една бира и точно така трябва да бъде. Но тук всичко си струва чакането, повярвай ми.

— Чуй само — продължи той и се усмихна. От кухнята зад бара действително се чуваше чукане. Ударите бяха толкова мощни, че сребърните прибори и чашите на масата подскачаха. — Ето така се правят крехки шницели!

Имаше нещо тревожно в интонацията му.

Той се извини и стана, за да отиде до тоалетната. По пътя се спря и проведе оживен разговор със собственика. Двамата се засмяха и Харис последва мъжа към кабинета му в дъното на бара. Затвориха вратата след себе си. Малко по-късно собственикът се върна на мястото си зад бара, но Харис остана в кабинета му доста време. Може би използваше личната му тоалетна? Разглеждах снимките по стените, отпивах от бирата си и се опитвах да преборя умората. Само ако затворех очи, щях да заспя на стола си. Отново погледнах часовника.

Девет часът в Берлин, един часът в Денвър. Надявах се Коуди и Мелиса да са се прибрали, където и да са били, или поне да са включили телефоните си.

Когато Харис се върна в сепарето ни, лицето му изглеждаше поруменяло дори на светлината от свещите, а по горната му устна отново бяха избили капчици пот.

— Фриц ми позволи да проверя пощата си на компютъра му — каза той и отпи голяма глътка от бирата си. — Свързано е с неотложни дела в Лондон — същата причина, поради която отложих срещата ни онази вечер. Дребен проблем, както изглежда. Властите правят живота ми непоносим.

— Така ли? — възкликнах аз. Искрено се надявах да не ми каже, че преместването се отлага, след цялото това чакане.

— Няма място за тревога — отвърна той, сякаш четеше мислите ми. — Нищо сериозно, с което да не съм в състояние да се справя. Но трябва да знаеш, че в Европа сега е 1984. Големият Брат непрекъснато те наблюдава, и то онези от нас, които се осмеляват да бъдат различни.

Реших, че има предвид крупните предприемачи.

— Още две, приятелю! — извика той на Фриц.

Докато Фриц наливаше бирите и изчакваше пяната им да спадне, Харис се наведе към мен и тихичко каза:

— Ето това не й харесвам на Европа, Джак: зловещият фашизъм на политически коректните. Той е навсякъде, но по-голямата му част идва от Европейския съюз в Брюксел под формата на укази. Те искат да контролират какво ядем и как го измерваме, какво казваме и какво мислим, и как живеем… тези копелета. Те искат да контролират всичко. А ако Брюксел пропусне да издаде указ за нещо, нашето собствено правителство ще се погрижи да го направи.

Харис започваше да се пали и да повишава глас. Нямах никаква представа за какво говори, но трябваше да се преструвам на заинтригуван и да се надявам — да се моля — да заяви намеренията си относно центъра за резервации.

— Толкова ли е зле наистина? — попитах аз, изненадан от тона му.

— Да! В днешна Англия е най-зле да бъдеш истински англичанин. Повярвай ми, Джак, знам какво говоря. Ще ми се да можех да кажа, че това е врящ казан, който скоро ще гръмне, че ние ще се надигнем и ще си вземем страната обратно. Но тъжното в случая е, че вече нямаме тази смелост. Според мен ние просто ще си седим там и ще пухтим недоволни, докато правителството завзема целия контрол.

Сервитьорката с огромния бюст донесе телешкото ни. Да, беше крехко, наистина. Бе фантастично, всъщност — огромни като длан парчета месо в хрупкава панировка, която все още цвърчеше, и всичко това покрито с шунка и сирене. Не трябваше да съм толкова гладен, но се оказа, че съм. Алкохолът започваше да влияе на Харис. Очертаваше се една от онези нощи…

— Вероятно си чул, че обмислям да преместя главния офис на компанията си — каза той с пълна уста. — Трябва да открия място, където отново ще мога да дишам спокойно.

Най-после.

— Чух, да.

— Сериозно обмислям Колорадо — каза той и впери поглед в мен.

— Това би било страхотно — казах аз и оставих вилицата си, за да стисна ръката му. — За нас ще е удоволствие да те посрещнем.

Той поклати глава, сякаш казваше — ама разбира се, че ще е удоволствие.

— Колорадо е чудесно място — казах. — Имаме над триста слънчеви дни годишно. Имаме планини, скиорски писти, прекрасно летище, както и кмет, който подкрепя международния бизнес…

— Знам всичко това — прекъсна ме той. — Няма нужда да ми го продаваш. Запознат съм с щата и със силните на деня. Поддържам контакти с неколцина от тях, макар и неофициално все още.

Бирата пристигна и той отпи дълбока глътка, преди да продължи. Не избърса пяната от горната си устна и това ме разсейваше.

— Чудесно място за създаване на семейство и отглеждане на деца — продължих аз. — Училищата са много добри, има добра база за спорт и развлечения. Ето — казах, — нека ти покажа… — и посегнах към портфейла си, за да извадя снимката на Анджелина.

Той ме погледна с очакване. Повечето хора симулират интерес в подобни случаи, но Харис беше искрен. На лицето му грейна широка усмивка.

— Новичка, а? — каза. — Кога е правена?

— Преди няколко седмици — отвърнах. — Почти проходи.

— Ангелче, също като името си — каза Харис и ми върна снимката.

Смутих се.

— Сигурно ти подават да гледаш много снимки и никак не е трудно да объркаш децата — казах.

— Какви ги приказваш? — попита той.

— Не помня да съм ти показвал снимка на дъщеря си?

— Разбира се, че си ми показвал.

— Явно не си спомням — поклатих глава аз.

— Пий още една бира — каза той и дрезгаво се засмя, но погледът му стана подозрителен.

Кога точно му бях показал снимка на Анджелина? Много исках да знам отговора. Но после си спомних думите на Линда — тук не става въпрос за теб!

Отпих от бирата си и бавно се облегнах назад. Внезапно ме обзе необясним гняв. Нямах представа откъде се появи и защо беше толкова силен. Харис просто ми демонстрира, че има по-ясен спомен от мен, нищо повече. Но — независимо от важното му положение за кариерата ми — точно в този момент неудържимо ми се прииска да стоваря юмрук в лицето му и да избърша пяната от устната му с кокалчетата си. Дълбоко в мен клокочеше гняв, който заплашваше да избухне, макар и поводът изобщо да не си струваше. Може би напрежението от изминалата седмица си казваше думата, помислих си аз и положих усилие да се успокоя. Цялото това мъчително чакане, докато семейството ми — толкова уязвимо точно в този момент — се намираше на хиляди километри разстояние. А аз бях готов да излея яда си върху британски туроператор, който осигуряваше хиляди туристи и милиони долари за града ми, и който сериозно обмисляше да премести бизнеса си там.

— Май имаш нужда от още една — кимна той към чашата ми.

— Всичко е наред — смотолевих аз.

— Което значи, че искаш още една — усмихна се той отново. — Аз също. Фриц!

Харис се вгледа внимателно в мен.

— Добре ли си? Изглеждаш ми доста блед.

— Добре съм. Просто съм уморен.

— Я се стегни, човече! Това е светът на международния туризъм. Нямаш право да си уморен.

Съгласих се. Изпитах облекчение, че Харис беше достатъчно пиян — или достатъчно погълнат от себе си, или и двете — и не забеляза гнева ми.

— Знаеш ли какво — засмя се той, — вие американците си мислите, че вашето правителство ви отнема гражданските свободи, но нямате представа за какво говорите. Моите приятели от Колорадо казват, че в сравнение с онова, на което съм свикнал, там ще съм брониран! Това е думата, която използват, брониран. Звучи ми страхотно.

— Така ли? Кой го казва? — попитах.

— О, не — смутено отвърна той. — Не искам да разкривам източниците си.

После внезапно млъкна и започна да изучава празната си мазна чиния. До този момент не осъзнавах колко е пиян. Явно съжаляваше, че се е разприказвал.

Ресторантът полека-лека се опразваше, което бе добре. Не исках Харис — или аз — да се забърква в разговор с когото и да било, особено в сегашното му бойно настроение. Извиках сметката — напрегнат момент, който винаги изглеждаше твърде продължителен. Фриц (най-после) я донесе лично. Харис започна да бръщолеви хвалебствия за храната, а аз кимах в знак на съгласие.

Фриц се наведе към Харис и заговорнически прошепна:

— Искаш ли пак да провериш пощата си?

Харис се засмя, стисна Фриц за лакътя и каза:

— Видях достатъчно за тази вечер.

Което в онзи момент ми се стори доста странен избор на думи.

Виеше ми се свят, когато седнах на леглото. Имах четири съобщения. Непохватно въвеждах кодове, изпълнявах команди и проклинах телефона, хотела, немския език и Малкълм Харис за положението, в което се намирах.

Първото съобщение беше от Мелиса.

— О, Джак, съжалявам, че съм пропуснала обаждането ти. Толкова съжалявам. Няма да повярваш кого срещнах днес — Кели Морланд! Обади ми се веднага!

Второто и третото съобщение бяха същите.

На четвъртото вече звучеше ядосано.

— Джак, там ли си изобщо? Проверяваш ли си съобщенията? Знам, че е два сутринта, така че не се обаждай. — Тя замълча, после продължи: — Божичко, трябва веднага да говоря с теб. Запознах се с Кели Морланд днес. Коуди го уреди. И познай какво се оказа? Седнал ли си? Тя не знае нищичко за Анджелина!

12.

Във въздуха. Денвър, Уайоминг

Петък, 16 ноември

Девет дни до края

Часовата разлика действа двупосочно.

По време на обратния полет, в затъмнения метален пашкул на самолета, не успях да заспя. Непрекъснато мислех за това как Мелиса — с помощта на Брайън — „случайно“ е срещнала Кели Морланд на благотворително събитие в местна библиотека и е повдигнала въпроса за Анджелина, само за да срещне недоумяващия й поглед.

— Коя е Анджелина? — попитала Кели.

А това означаваше много неща. Или Кели бе глупава — Мелиса се закле, че не е — или съдия Морланд играеше този театър заедно със сина си тайно от нея по неизвестни за нас причини. Когато Мелиса попитала Кели за Гарет, Кели се свила като зашлевена, сякаш изпитвала ужас дори от името на доведения си син. Когато Мелиса я последвала в опит да я заговори отново, Кели ускорила крачка през тълпата, а накрая започнала да тича. Мелиса също хукнала след нея, но Кели извикала охраната и съпругата ми била спряна от двама мъже, които я попитали какъв е проблемът.

— Проблемът ми — повтаряше Мелиса онази нощ по телефона. — Как бих могла да обясня какъв е моят проблем?

Брайън се беше прибрал в Денвър и изцяло се бе посветил на нашия проблем. А Мелиса каза, че чакал да получи компрометиращите снимки.

— Веднъж щом се докопаме до тях — каза Мелиса, — цялата тази история ще хвръкне във въздуха. Според Брайън, ще държим съдията и Гарет за топките. — Последното изречение прозвуча като ръмжене. За пръв път я чувах да говори така. Срещата й с Кели Морланд отново я бе заредила с надежда. Ако Кели нямаше представа, че съпругът й и доведеният й син се опитваха да спечелят настойничество над бебе, значи в цялата картинка имаше нещо много нередно, каза Мелиса. Съдията криеше нещо от съпругата си. А ако криеше нещо, не можеше да е толкова уверен в правотата си, както се опитваше да ни убеди.

Когато кацнах на денвърското летище, нямах търпение да получа багажа си. От другата страна на матираното стъкло щяха да ме чакат съпругата ми и дъщеря ми, плюс Коуди или Брайън, или и двамата. Новата мраморна настилка блестеше от чистота. Въпреки късния час, наоколо имаше достатъчно празно пространство, много светлина и никакъв цигарен дим. Типично по американски. И толкова нетипично за Берлин. Моят свят.

Брайън придружаваше Мелиса. Изглеждаше нащрек. Но унилият му поглед ми подсказа, че нещо не е наред. Лицето на Мелиса изглеждаше подпухнало и зачервено. Анджелина ме видя от количката си и започна да пляска с ръце, в пълно неведение от тревогите на Брайън и Мелиса.

— Хари — каза Мелиса, когато я прегърнах. После прошепна в ухото ми: — Хари е мъртъв.

Целият изстинах.

— Хари?

— Хари! — изписка Анджелина, опитвайки се да ме имитира, и продължи да пляска с пухкавите си ръчички. — Куче Хари!

Брайън ме хвана за ръката и ме дръпна настрана от Мелиса и Анджелина.

— Полицаите казаха, че някой е хвърлил в задния двор сурово месо, напоено с отрова за плъхове и набодено с въдичарски кукички — каза Брайън. — Открихме Хари да кашля кръв на задната веранда, но докато го заведем до ветеринаря, вече беше твърде късно. Лекарят каза, че в гърлото му е имало забодени една дузина кукички.

— Кога се случи това? — попитах аз, вцепенен от шока.

Брайън погледна часовника си.

— Преди пет часа, предполагам. Преди един час тръгнахме от ветеринарната клиника към летището, но всичко приключи доста по-рано. Мелиса даде съгласието си да го приспят, защото Хари умираше.

— Значи съм бил някъде над Мичиган, когато кучето ми е умирало — казах.

— Да, предполагам.

Очите ми се напълниха с горещи сълзи и аз гневно ги избърсах с опакото на дланта си. Не съм ревльо по принцип и се изненадах от реакцията си, но новината ме удари като с чук.

— Знаем кой го е направил — каза Брайън. — Нали се сещаш как реагира Гарет, като видя кучето?

— Хари не е наранявал никого. Никога — казах. — Той не беше способен да нарани когото и да било.

— Гарет си отмъщава — каза Брайън. — И не мисля, че е приключил с теб.

— Божичко — изпъшках аз. — Това е толкова… извратено. — Избърсах сълзите от лицето си; не исках Анджелина и Мелиса да ме виждат такъв. Не можех да повярвам, че плача точно сега, особено след като не бях проронил и сълза след всички неща, които ни се случваха напоследък. Но Хари? Каква вина имаше Хари?

— Представям си колко ти е тежко — каза Брайън и прехвърли ръка през рамото ми. — Но Коуди ни чака у вас, готов да шофира до Монтана. Знам, че си уморен, но ще намериш ли сили за това?

— Всички ли ще ходим? — попитах.

— Всички, без мен — каза Брайън. — Не мога да си позволя да съм извън града, ако източникът ми се обади, за да ми предаде снимките. Може да звънне всеки момент — и размаха мобилния си телефон. — Освен това аз никога не съм се разбирал особено добре с Джетър Хойт.

Шепнеше, когато произнесе името Джетър Хойт.

— Ще ми кажеш ли какви са тези снимки? Искам да знам.

Брайън поклати глава.

— Аз самият не съм сигурен, а не смея да задавам твърде много въпроси. Информаторът ми е много уплашен, но се кълне, че тези снимки ще провалят съдията или поне ще го накарат да се откаже от тази работа с дъщеря ти.

— И ти си сигурен, че е прав?

— Може ли някой изобщо да е сигурен в каквото и да било? Но аз му казах, че няма да платя, докато не видя снимките. А повярвай ми, братко, говорим за големи кинти. Така че не искам да се окажа на стотици километри оттук, когато той се обади.

Кимнах.

— Е, готов ли си да тръгнеш?

— Веднага ли?

— Веднага.

— Да хващаме пътя!

— Искаш ли да се сбогуваш с Хари?

Заболя ме.

— Мразя тази дума, „сбогуване“ — отсякох аз и свалих ръката на Брайън от рамото си. — Все едно е някаква процедура, след която вече сме добре и всичко е наред. Полунощ е. Ще разбием вратата на ветеринарната клиника, за да се наплача ли? За да се сбогувам?

Брайън сви рамене.

— Съжалявам, Джак. Просто се опитвам да помогна.

— Знам — въздъхнах аз. — Не исках да си го изкарвам на теб.

Спрях, за да изчакам Мелиса. Тя ме погледна с надеждата да й дам някаква насока, но точно в момента не бях способен да го направя.

— Налага се да отидем до Монтана? — казах. — Имаш ли готовност?

— Опаковам багаж цял ден — отвърна тя. — Още преди да се случи това с Хари. Всичко е натоварено в джипа ти. Ако ти си готов, можем да тръгваме.

Обърнах я към себе си и я прегърнах. Главата й клюмна на рамото ми и аз веднага усетих колко е уморена. Зарових лице в косата й. Обожавах уханието й.

— Божичко, колко ми липсваше — казах. Приклекнах и целунах Анджелина. — И ти ми липсваше.

Докато излизахме от летището, си мислех за Хари. Исках отмъщение. Исках кръв.

Пъплехме в мрака на север през Уайоминг и в четири сутринта прекосихме Каспър. Коуди шофираше, аз седях до него. Мелиса седеше отзад с Анджелина, настанена в нейната детска седалка. Нямаше градски светлини, нямаше движение в южна посока. Периодично потъвах в дрямка. Когато спях, спях дълбоко и се събуждах замаян. Успокояваше ме мисълта, че Коуди изглеждаше нащрек, сериозен и трезв. Бях много доволен, че вече действахме.

Зората обля Бигхорн Маунтинс на север от Шеридън, Уайоминг, недалеч от границата с Монтана. Утринната светлина бе толкова ярка, че Мелиса покри с одеяло личицето на спящата Анджелина. Бяхме спрели за гориво и кратка почивка в Ранчестър и в колата се носеше приятен аромат на кафе. Утрото бе хладно и свежо. В ъглите на предното стъкло блещукаха паяжини от скреж.

— Може да закусим в Билингс — каза Коуди.

— Той говори! — обади се Мелиса от задната седалка.

— Бях се замислил — оправда се Коуди.

— Той мисли! — казах аз с престорена изненада.

Коуди не се усмихна. Вместо това се протегна към таблото и усили климатика. Ледът изчезна.

— Имаме… колко… девет дни до крайния срок на съдия Морланд, нали така?

— Да — отвърна Мелиса.

— Нямаме много време — поклати глава той.

— Но това вече няма никакво значение — каза Мелиса. — Снимките ще пристигнат всеки момент.

Коуди се изкашля.

— Искам просто да уточня, така че всички да сме наясно. Прекрачихме границата и с всеки изминат километър се отдалечаваме от нея. И колкото повече се отдалечаваме, толкова по-малко стават законните ви възможности, като например шанса да ви бъдат присъдени родителските права над Анджелина, ако се стигне дотам. Това е така, защото вече сте опетнени. Напуснахме земята на невинните и по своя воля влязохме в подземното царство. Наясно сте с това, нали?

Хвърлих поглед към Мелиса с очакването да видя страх в очите й. Но такъв нямаше.

— Наясно сме — отговорих аз и заради двама ни.

— Добре тогава. В момента се опитваме да атакуваме съдията чрез сина му, нали така? Искаме да сплашим Гарет и да го накараме да подпише документите.

— Да — отвърнах аз след кратко колебание.

Коуди кимна.

— И осъзнавате, че когато решиш да сплашиш някого, за да го принудиш да стори нещо, това може да доведе до неочаквани последствия. — Той замълча известно време, после продължи: — Да си престъпник не е точна наука.

— Коуди! — обади се Мелиса от задната седалка.

— Просто искам да съм сигурен, че се разбираме помежду си — каза Коуди. — Предпочитам да се изразявам точно и ясно.

— Ние не сме престъпници — каза Мелиса. — Ние не сме хора, които се опитват да отнемат бебета от родителите им!

— Законът е на негова страна — търпеливо отвърна Коуди. — И аз не съм съгласен с това. Има много неща относно закона, с които не съм съгласен. Като например факта, че Обри Коутс е на свобода. Но в случая законът е на страната на съдия Морланд.

— Но жена му дори не знае за Анджелина, което значи, че в цялата работа има нещо много гнило. А синът му Гарет уби кучето ни, без да споменавам онова, което той и приятелите му причиниха на Джак и на къщата ни!

Коуди разговаряше с нея чрез огледалото за обратно виждане.

— Мелиса, неведението на съпругата му не е престъпление. Странно е, да. Но не е престъпление. Освен това ние мислим, че знаем кой е убил Хари, но не сме го доказали.

— Ами Луис? — казах аз.

Коуди се усмихна горчиво.

— Аз съм този, който спука Луис от бой. И за какво? Че е обикалял с кола квартала ви. Кой е престъпникът в този случай?

— Гарет го е хвърлил в реката. Това е престъпление.

— А откъде знаем това? — попита Коуди. — Откъде бихме могли да знаем дали Луис не е паднал сам в реката? Имам предвид… Гарет би могъл да каже, че Луис е искал да излезе от колата, че не е знаел колко лошо е бил ранен, че Луис просто не е искал да ходи в болница. И Луис просто се лута в тъмното, препъва се и пада в Саут Плат. Гарет каква вина има за това?

Не казах нищо.

— Защо се държиш така? — попита Мелиса с насълзени очи.

— Искам да се уверя, че всички разбираме какво точно правим — каза Коуди. — Нищо повече.

— Разбираме — казах.

— Така ли е наистина? — попита Коуди.

— Когато Брайън се докопа до онези снимки, всичко това би могло просто да изчезне — каза Мелиса. — Може би няма нужда да стигаме по-далеч.

— Ти вярваш на Брайън и на снимките му? — попита Коуди в огледалото. Във въпроса му имаше щипка сарказъм и нотка на съжаление. — Помисли малко. Какво толкова би могло да има на тези снимки? Съдия Морланд в леглото с момиче? С момче? Ами ако са фалшифицирани? Ако съдията прозре, че те са това, което наистина биха могли да бъдат — аматьорско изнудване? Къде ще бъдеш ти, ако това се случи? И къде ще бъде Брайън? Обзалагам се, че веднага ще замине на някоя от своите дълги командировки… Аз просто казвам… Разсъждавам си на глас и правя предположения. На нас ченгетата това ни е работата.

— Не ми харесва отношението ти към Брайън — каза Мелиса.

Коуди сви рамене.

— Господи, ето защо трябва да бъда отстранен от денвърското полицейско управление, предполагам: аз просто не мога да си държа езика зад зъбите.

— Защо се държиш така? — повтори Мелиса. Протегнах се да уловя ръката й, но тя седеше облегната назад със скръстени ръце.

— Защото — каза Коуди — веднъж щом развържем каишката на Джетър Хойт, всичко става дяволски непредсказуемо!

Помолих Коуди да отбие и той веднага го направи, а аз се преместих на задната седалка при Мелиса. Отначало тя се държеше хладно, но после ми позволи да я прегърна.

— На прав път сме — прошепнах в ухото й. — Всичко ще бъде наред.

— Имам още един въпрос към вас — каза Коуди и прие мълчанието ни за съгласие. — Ако можехте да върнете времето назад и отново да преминете през всичко това, бихте ли предприели осиновяването?

— Да — в един глас отвърнахме ние.

— Добре — каза Коуди. — Браво на вас. — Гласът му изтъня. — Децата трябва да са желани…

Забелязах, че Мелиса бе пъхнала едната си ръка под одеялцето и стискаше седалката на Анджелина толкова силно, та чак кокалчетата й белееха.

13.

Монтана

Събота, 17 ноември

Осем дни до края

Линкълн, Монтана, с население 1100 души, бе цвете в Националния парк Хелена, на брега на река Блекфут. Малкото градче стигна до световните новинарски емисии през 90-те, когато Тиодор Качински, наричан още Юнабомбер, бе арестуван там в схлупената си колиба, която по-късно бе транспортирана цяла-целеничка през прохода Стемпъл до столицата Хелена, на стотина километра в югоизточна посока. Западнало градче, което изглеждаше като спуснато от хеликоптер насред гората, само че някои сгради се бяха приземили накриво.

Родното градче на Джетър Хойт.

Пристигнахме в три следобед, събота. За четиринадесет часа. Все едно да пропътуваш почти цяла Западна Европа, а ние само прекосихме един щат и влязохме в следващия.

Коуди паркира колата до някакъв бар. Батерията на мобилния му телефон беше изтощена, защото през последните седем или осем часа апаратът напразно бе търсил обхват, и Коуди трябваше да използва монетния им телефон. Аз излязох с него.

— Държа се малко грубо — казах.

Той запали цигара.

— Ставам такъв, когато дълго време не пуша и не пия — отвърна той. — Тогава реалността се вторачва в шибаното ми лице.

— Благодаря, че ме смени на волана, все пак — казах.

— Удоволствието е мое.

— Какво ще правим, ако чичо ти го няма?

— Винаги съществува подобна вероятност — каза Коуди. — Сега е краят на ловния сезон. Нали помниш ловния сезон? — попита той и погледът му светна.

— Помня го. Но ти успя да се свържеш с него, нали?

Коуди кимна.

— Уведомих го, че може да наминем. Но той не каза дали ще е тук, или не. Само изсумтя в отговор.

Коуди влезе в бара, а аз се облегнах на колата с ръце в джобовете. Планинските върхове на юг и огромната пустош Скейпгоут на север бяха покрити със сняг. В сенките между боровете зад бара също се виждаше рехав снежец. Малките планински градчета от този тип бяха особено непривлекателни през два периода в годината. Сега, когато ранният сняг стигаше колкото да разкаля земята, но не да я покрие и заледи, и после отново през пролетта, когато снегът се топеше и боклуците изпод него лъсваха. Но сякаш за да компенсират вида си, точно тогава градчетата като Линкълн миришеха най-хубаво — на опияняваща смесица от борови дървета, трева и пушек. Вдишвах този аромат и се сещах за дома, където и да бе това.

Обърнах се и видях, че Анджелина е будна и ми се смее през прозореца. Мелиса я държеше здраво. Усмивката й ме изпълни с безумна радост и аз веднага разбрах, че постъпвам правилно. Почуках на прозореца и й направих знак да го отвори.

— Помириши това — казах.

— Мирише на… гора.

— Ех, ако в някое от тези градчета предлагаха работа за специалисти по международен туризъм — казах аз и протегнах пръста си към Анджелина, за да го хване. — Какво страхотно място за живеене и отглеждане на малки деца.

— Където неин съсед би могъл да е Юнабомбер — добави Мелиса и двамата се засмяхме. Анджелина изписука от радост просто защото родителите й се смееха. Напоследък рядко го правехме, помислих си аз.

Коуди излезе от бара с кутийка „Корс Лайт“ в едната си ръка и цигара в другата.

— Вътре видях няколко приятелчета от гимназията — каза той. — Помниш ли братята Браунинг? А Чад Кер? Питаха за теб и Брайън.

— Сериозно?

— Аха — отвърна Коуди. — Човек не може да се скрие никъде, а? В Монтана всеки знае всичко за всекиго. Това го бях забравил.

— Чу ли се с чичо Джетър?

— Чака ни у тях. Каза, че ще изключи жиците с високо напрежение по алеята, така че спокойно можем да паркираме пред къщата.

— Какво?

— Шегувам се! — каза Коуди и хвърли угарката си в калта.

До колибата на чичо Джетър, закътана между борове и трепетлики, се слизаше по стръмен двупосочен път с множество дупки, пълни догоре с мътна вода.

— Мисля, че все още помня как се стигаше дотам — каза Коуди.

Минахме под арка от дървени трупи, посивяла от влагата и покрита с яркозелени и бели лишеи. Върху единия й стълб имаше малка дървена плочка с пирографиран надпис: „Хойт — ловни услуги“. Върху другия висеше ръждясала табела, на която пишеше: „Забранено за страхливци“. В края на сводестия навес се намираше колибата на чичо Джетър — схлупена и невзрачна, като декор от 1880 година, ако изключим сателитната чиния, която стърчеше върху дървен стълб и сочеше към облачното небе в южна посока. Видях два високопроходими автомобила — един „Додж“ комби от 60-те и един пикап „Форд“, нов модел, но доста очукан, паркирани със задниците към входа на отворен гараж. На дебел прът, подпрян високо в дърветата, висяха труповете на един лос и на някакво друго животно, което приличаше на мускулест мъж.

— Мечка — побърза да отговори Коуди. — Одраните мечки приличат на футболни полузащитници. От тази гледка винаги ме побиват тръпки. Мелиса, ако бях на твое място, нямаше да позволя на Анджелина да гледа насам.

— За щастие, тя гледа през другия прозорец към конете — обади се Мелиса от задната седалка. Иззад дървената ограда ни наблюдаваха три коня, две мулета и няколко кози.

— Ама че местенце! — възкликна Мелиса.

— Точно такова съм си го представял винаги — казах.

Чичо Джетър ни поздрави от входната врата с очукана чиния в ръка — вътре имаше десетки грубо накълцани кубчета кашкавал, няколко купчинки солени бисквити и снопче шарени клечки за зъби, пристегнати с ластик. Стори ми се нелепо, но и много симпатично, че след обаждането на Коуди този мъж е седнал да реже кубчета кашкавал с ловджийски нож, за да ни почерпи.

Чичо Джетър бе висок, но не толкова висок, колкото го помнех; широкоплещест, но не чак като в спомените ми. Той всъщност изглеждаше тревожно нормален, с изключение на дългата посивяла брада и конската опашка, която се спускаше чак до средата на гърба му. Само очите му бяха същите — пронизващи, синьо-сиви на цвят, хлътнали в леко зачервени кухини. Големият му остър нос бе осеян с тънички като косъм сини капиляри. Огромните му длани приличаха на боксьорски ръкавици. Носеше плътна бархетна риза и вълнен ловджийски елек — толкова стар, та чак лъщеше — тесни джинси „Вранглер“ и ловджийски ботуши с връзки и токове за езда.

Вътре беше тъмно. По стените висяха щавени кожи от лосове и мечки. Рогата на препарираните еленови глави служеха за поставки на дузина дълги ловджийски пушки. Колибата миришеше на пушек, грес и разтвор за почистване на оръжие. Мелиса, Анджелина и аз седнахме на старо кожено канапе с монтирани в двата края колелета от каруца, които изпълняваха ролята на странични облегалки.

Анджелина непрекъснато шаваше и Мелиса едва успяваше да я задържи на дивана. Джетър постави чинията с кашкавала на масичка за кафе, заедно с шест кутийки бира „Молсън“.

— Съжалявам — извини се чичо Джетър на Мелиса и Анджелина. — Това място изобщо не е подходящо за дама и бебе.

— Добре е — смотолеви Мелиса и направи опит да се усмихне.

— Не — каза той. — Не е. Мога ли да предложа нещо на малката? Мляко или нещо друго?

Мелиса кимна към огромната бебешка чанта.

— Не е нужно. Имаме всичко.

За наша изненада Анджелина се опитваше да го очарова. Хвърляше му от нейните наивни, престорено сериозни погледи, пърхаше с мигли, а после покриваше лицето си с ръчички. После разтваряше пръсти, поглеждаше го през тях и започваше да се смее. Забелязах, че чичо Джетър трудно задържаше вниманието си върху Коуди, който вече споделяше проблема ни. Въпреки всичко, което Коуди ни бе казал по-рано, той изобщо не се поколеба да разкаже на чичо Джетър как Гарет и Луис оскверниха дома ни и ме нападнаха с пушка за пейнтбол, и как Гарет твърдеше, че вече ни притежава. Щом стигна до Хари, очите на Хойт потъмняха.

Когато Коуди приключи, чичо Джетър се облегна назад и поглади брадата си.

— Е — каза той, — значи имате едно момче, което трябва да бъде сплашено. И искате аз да го направя. Защо?

Коуди кимна към мен.

— Защото ти плашеше нас.

— Това беше преди двайсет години, Джак.

Коуди се наведе напред и подаде на чичо си плика с доклада и снимките на Торкелсън. Джетър го взе и прегледа набързо снимките на Гарет.

— Защото не те познават в Денвър, чичо Джетър — продължи Коуди. Ти нямаш минало там. Аз знам как действа полицията, знам къде биха търсили, ако нещата се объркат. Не биха тръгнали да обикалят Линкълн, Монтана, освен ако не направиш някоя глупост, като например да изпуснеш портфейла с документите си.

Или ако братята Браунинг и Чад Кер не се разприказват, помислих си аз.

Чичо Джетър му хвърли такъв поглед, че дори аз се притесних за Коуди.

— Не казвам, че нещо такова може да се случи — взе да се оправдава Коуди — или че Гарет би отишъл в полицията. Неговата цел е да не ходи в полицията. А твоята цел е да го убедиш да подпише документите веднага.

Хойт отново поглади брадата си, сякаш обмисляше план за действие.

— През последните няколко години не съм правил много такива неща — каза той. — Може да съм ръждясал. Но ти спомена, че този Гарет обича да се мотае с мексиканци, че по този начин се чувства важен, нали така?

Коуди кимна.

— И конкретно с една престъпна групировка, наречена Sur-13.

Чичо Джетър се обърна към Мелиса.

— Съжалявам, госпожо, би ли завела бебето да разгледа конете навън за няколко минути? Имам няколко коня и две много симпатични мулета. И козел, много добро животно. Изобщо не хапе. Мислиш ли, че това сладко ангелче би се зарадвало да ги види?

Мелиса ме погледна и аз кимнах.

Щом вратата хлопна зад гърба й, чичо Джетър каза:

— Имам сериозен проблем с тази нелегална имиграция. Имам голям проблем с начина, по който тези мексиканци превземат градовете ни и развяват мексиканското знаме навсякъде, където стъпят. Голям проблем, разбирате ли ме?

Коуди кимна.

— Преди няколко седмици се обадих в банката ми в Хелена, защото бяха объркали един депозит. Внесох пари, получени от мой клиент ловец, но те вече не знаят какво да правят с пари в брой, направо им се замъгляват очите. Както и да е, когато звъннах, се включи предварително записано съобщение, в което се казваше — натиснете „едно“ за английски и „две“ за испански. Това се случва в Хелена, щата Монтана, момчета! Толкова много се ядосах, че незабавно отидох и изтеглих всичките пари от сметката си. Когато управителят на банката ме попита защо го правя, аз му казах: „Натисни «едно» за английски и «две» за испански, шибаняк такъв!“. На излизане от града минах покрай болницата и видях опашка от мексиканци — опашка! — пред спешното отделение. Носеха на ръце малките си болни деца и просто чакаха на опашка, защото лекарите са длъжни да ги прегледат, предполагам. Замислих се, чия е тази държава, в крайна сметка? Какво им става на нашите така наречени лидери и защо си затварят очите, докато нашите така наречени южни съседи се размножават помежду ни? А сега чувам, че някакъв отворко и неговите приятели, мексикански гангстери, искат това малко ангелче навън. — Той рязко протегна дългия си пръст към вратата и ни изгледа под сключените си вежди. — Това е несправедливо!

Чичо Джетър изглеждаше толкова страховито, че не посмях да му кажа, че проблемът е в съдията.

— Мога да очистя двама шибани мексиканци, без да ми мигне окото — каза той. — Да изкопча подпис от едно начинаещо гангстерче ми звучи като фасулска работа.

И за да го докаже, той се изправи — доста по-бързо, отколкото очаквах — сграбчи въображаемия Гарет в здрава хватка, насочи два пръста към въображаемата му глава и дръпна въображаемия спусък.

— Помните ли онази сцена от „Кръстника“! — попита Джетър. — Или подписът ви отива на този договор — каза Джетър с фалшив мексикански акцент в ухото на въображаемия Гарет, — или мозъкът ви, сеньор!

Той продължи да говори на въображаемия Гарет толкова убедително, сякаш младежът наистина се намираше в ръцете му.

— А ако си мислиш, че можеш да подпишеш този документ, а после да хукнеш да се оплакваш на татко или на ченгетата, че си бил заставен насила, помисли си пак, сеньор! — изръмжа той. — Защото ако това се случи, ще те открия и ще нахраня козите си с топките ти. И това ще е само предястието, сеньор!

Той вдигна поглед към нас.

— Мислите ли, че това ще свърши работа?

— Може би малко по-деликатно — обади се Коуди.

— Имаме осем дни — казах.

Чичо Джетър кимна, блъсна въображаемия Гарет на пода и пое дълбоко въздух, за да излезе от роля.

— Възнаграждение? — попита.

— Това ще го обсъдите с Брайън Ийстман — казах. — Той разполага с парите.

— Брайън Ийстман? — попита Джетър и се почеса по брадичката. — Вашето старо приятелче? Синът на пастора?

— Да.

— Той беше обратен, нали?

Въздъхнах.

— Да. И сега ни помага с разходите. Справя се добре в Денвър.

— Обзалагам се, че е така — подсмихна се Джетър. — Но педалските пари по нищо не се отличават от останалите, предполагам.

Прехапах език и хвърлих поглед към Коуди, който въртеше очи и клатеше глава от срам.

— Дайте ми един-два дни да се организирам — каза Джетър. — В началото на другата седмица се очаква дяволски силна буря, така че трябва да тръгна оттук съвсем скоро, предполагам. Мога да бъда в Денвър най-късно във вторник или сряда. Не съм виждал този град от години. Разправят, че се развива като бесен.

— Така е — потвърди Коуди.

Джетър се обърна към племенника си.

— Съжаляваш ли, че напусна Монтана и се премести на такова място?

— Напоследък ми се случва доста често — кимна Коуди.

— Аха, изобщо не проумявам защо човек би пожелал да напусне Монтана. Не виждам никакъв смисъл. Според мен всички шибани градове са еднакви: пълни с нежелани елементи.

Плеснах се по коленете, изправих се и казах:

— Коуди, може ли да излезем навън за минутка?

След като затворихме вратата след себе си, Коуди попита:

— Колебания ли имаш?

— Да. Той е по-стар и по-луд, отколкото го помня. Не мисля, че бихме могли да го контролираме или да разчитаме на него да прецени кога да спре започнатото.

Коуди кимна замислено.

— Съгласен съм. Не е същият чичо Джетър, когото помним.

— Виж какво, защо не му кажеш, че съм се уплашил в последния момент, и да се омитаме оттук?

Мелиса се приближи до нас с Анджелина на ръце. Беше дочула разговора ни.

— Наистина изглежда неуравновесен — каза тя.

Коуди се засмя.

— Той винаги е бил такъв. Трудно е да намериш уравновесен наемен убиец напоследък. Но съм съгласен, че е по-зле от преди. Може би не съм осъзнавал колко много е остарял.

Коуди положи ръце върху раменете ни.

— Вижте, вие двамата влизайте в колата. Аз ще се върна и ще му кажа, че сте се разколебали.

Докато шофирахме през Линкълн, попитах:

— Е, как го прие?

— Трудно е да се каже. Той не дава израз на емоциите си — каза Коуди. — Но мисля, че е разочарован. Беше се вдъхновил, и то много сериозно.

— Това е правилният избор — обади се Мелиса от задната седалка. — Просто ми се иска да имаме резервно решение. Може би Брайън е успял да измисли такова.

Коуди изсумтя, а после добави:

— А на мен ми се иска онзи стар пръдльо да ми беше върнал плика със снимките.

14.

Гласът й звучеше колебливо. Та кой звънеше в събота вечер, освен телефонните търговци или някой недоволен, че на пътя има крави?

— Ало?

— Здравей, мамо.

— Джак! — Гласът й бе смесица от вълнение и тревога. Обаждах й се толкова рядко, че тя винаги очакваше лоши новини. Тонът й ме обезкуражи и ме върна обратно в детството ми.

— Пътуваме през Хелена заедно с Мелиса и внучката ти. Ще минем и през Таунсенд и бихме могли да се видим.

— Божичко! Защо не ни казахте, че ще идвате?

— Съжалявам. Не се тревожи за вечеря или каквото и да било друго, наистина. Просто решихме, че може би ще искаш да видиш внучката си? Татко наблизо ли е?

— Божичко… да! Навън е, работи нещо с трактора. Аз тъкмо започнах да приготвям вечерята, а ти така ме развълнува! Не знам какво да кажа. Защо не ни се обадихте по-рано?

— Дълга история — казах аз и бузите ми пламнаха. — Виж, ако моментът не е удобен… — Усещах върху себе си погледа на Мелиса от задната седалка. Как стана така, че след цели седемнадесет години самостоятелен живот аз мигновено се въплътих в ученическото си „аз“, въпреки че бях напуснал ранчото — и тях — завинаги? И как бях готов да се откажа веднага и просто да продължа по пътя си.

— О, не! Трябва да дойдете! Просто ме изненада, това е всичко. Тъкмо отварях пакет пържоли и телефонът звънна. Не, елате! Кога ще бъдете тук?

— След около четиридесет и пет минути.

— Божичко!

— Виж, мамо…

— Мили боже! Ще отворя още един пакет пържоли. Само ти, Мелиса и бебето ли сте?

— И Коуди.

— Коуди! Коуди Хойт?

— Да.

— Божичко! Отивам да кажа на баща ти. Четиридесет и пет минути… вече по-скоро четиридесет, предполагам.

— Мамо, можем да вземем нещо за хапване и да го донесем. Можем и да ви заведем някъде на вечеря. Не е нужно да готвиш. Наистина!

— Не ставай смешен — скастри ме тя.

Затворих телефона и се обърнах назад към Мелиса.

— Готово, сега доволна ли си?

— А ти не си ли доволен, че се обади? — усмихна се тя.

— Не съм сигурен. Мама е в шок.

— Хубаво е да имаме алиби, след като куцо и сакато вече знае, че сме тук — каза Коуди. — Ако се наложи, винаги можем да кажем, че сте решили да доведете Анджелина при родителите ти, за да я видят за последен път. Всичко си пасва идеално. А аз ви придружавам, защото имам твърде много свободно време. — После се намръщи и добави: — Надявам се, че твоят старец няма да ми измисли някаква работа из двора, като например да оправя оградата или нещо подобно.

Когато поехме на изток от Хелена, в посока към Таунсенд, и видях Кениън Фери Лейк отляво — с повече къщи покрай брега, отколкото си спомнях, но не много повече — в главата ми нахлуха спомени.

— Няма голяма промяна — каза Коуди, сякаш прочел мислите ми.

— Не.

— Не е като в Денвър, където на всеки няколко дни изниква нов квартал — каза той. — Тук времето е спряло. Преди се дразнех от това, но вече не. Дори ми харесва.

Безпокойството ми растеше. Чувствах се много по-напрегнат, отколкото преди срещата с чичо Джетър.

— Може би трябваше да вземем готова храна от Хелена — казах.

— Майка ти щеше да побеснее — обади се Мелиса. — Да отидеш на гости и да не ядеш? Как си го представяш?

— В събота вечер се ядяха пържоли, доколкото си спомням. Пържоли и печени картофи. Всяка събота вечер. Дали все още е така?

— Явно е така — казах. — Тя спомена, че смята да отвори още един пакет пържоли.

— Много вкусни пържоли — кимна Коуди. — Все още помня седмичното меню. Свински котлети в понеделник, спагети във вторник, хамбургери в сряда, зелеви сърми в четвъртък, задушено месо в петък, пържоли в събота, пържено пиле в неделя.

Кимнах.

— Винаги? — попита Мелиса.

— Винаги — отвърнах. — Ако мама пробваше нещо ново, татко просто седеше на масата, гледаше чинията си и се цупеше.

— Много харесвах зелевите сърми — каза Коуди. — Предлагам следващият път, когато дойдем да търсим наемен убиец, да го направим в четвъртък.

— Коуди! — скастри го Мелиса. — Престани! Ами ако Анджелина започне да повтаря тези думи?

Коуди се ухили, после включи мигача и пое по чакълестия път, който водеше към ранчото.

Фермата изглеждаше почти непроменена. Имаше само няколко нови неща — по-голям газов резервоар, по-голям склад за оборудването — но в общи линии същите постройки и същото разположение. Ливадите бяха затрупани с няколко сантиметра сняг, а на изток се издигаше планината Биг Белт — тъмносиня, с побелели върхове. Между ранчото и планината се издигаха по-ниски хълмове, обагрени в ярката златна светлина на залеза, от която снегът изглеждаше като разтопена лава. Стадо елени се навърташе около вятърната мелница и водохранилището. Няколкостотин крави стояха скупчени на източната ливада и очевидно чакаха да бъдат натоварени и извозени нанякъде.

Паркирахме в двора на фермата. През прозореца на Коуди зърнах татко, който работеше нещо под ярка луминесцентна лампа в склада, с разпилени в краката си инструменти и части за трактор. Мама се взираше напрегнато през прозореца на кухнята и щом ни видя, веднага излезе да ни посрещне. Носеше същата престилка, която ползваше и преди осемнадесет години — с щампа на сини патенца.

— Мелиса! — извика тя. — Доведи това сладко мъниче вътре!

— Има предвид Анджелина — сериозно отбеляза Коуди, — не теб.

Мама ме целуна набързо по бузата, тупна свойски Коуди по рамото и без да ни каже и дума, грабна бебето на ръце. Анджелина изписка от радост, а мама се обърна и я отведе в къщата. Мелиса я последва с една от бебешките чанти и ми се усмихна през рамо, преди да влезе вътре.

Двамата с Коуди се запътихме към склада. От поляната се носеше мучене на крави. Нищо друго не нарушаваше пълната тишина наоколо. Бях забравил за тишината.

Макар че мама и татко бяха идвали на сватбата ни, а по-късно и в Денвър, за да видят Анджелина, когато я доведохме у дома, аз не се бях връщал тук от заминаването си. Не исках да идвам и да се чувствам така, както се чувствах в момента. Не знаех какво да очаквам, но сърцето ми тупкаше неудържимо, а дланите ми лъщяха от пот въпреки студа. Татко се обърна към нас, избърса ръцете си в захабена кърпа и изчака да се приближим. Лицето му се бе поналяло през последните години, а зад високия диоптър очите му изглеждаха огромни. Приличаше на старец, което ме шокира.

— Не ви хареса в големия град, а? — каза той. — Идвате да ми се молите да ви взема обратно на работа, вие двамата?

Стомахът ми се сви, но Коуди осъзна, че той се шегува и каза:

— Не, Уолт. Идваме само за заплатите си. Не искаме да работим за тях.

— Нищо не се е променило в това отношение — каза татко и чак тогава се ухили. — Радвам се да те видя, Джак — каза той и се запъти към мен. Мили боже, помислих си, нима смята да ме целува? И го направи! След непохватна прегръдка с една ръка, той ме целуна по бузата и побърза да се отдръпне. Остана ми паренето по кожата от твърдите му мустаци и лек мирис на машинно масло в носа.

— Момчета, ще ми помогнете ли да прибера тези инструменти, преди да влезем вътре за вечеря?

— Ето, нали ти казах? — пошегува се Коуди.

— Хайде, побързайте — каза татко. — Нямам търпение да видя красивата си снаха и най-вече внучката си!

— Не е като да не си я виждал, татко — казах аз и започнах да събирам от пода одрасканите гаечни ключове, които познавах като пръстите на ръката си.

— Да, но тогава тя беше едно малко розово вързопче. Не съм я виждал като човече.

— Съжалявам, че се появихме, без да ви предупредим — казах. — Но се наложи да тръгнем в последния момент.

Той сви рамене.

— Няма значение. Радвам се, че сте тук. Освен това след вечеря съм ви приготвил работа; има ограда за оправяне. — Отново не разбрах дали се шегува. А той отново се шегуваше. Какво се бе случило с него?

— Сигурен ли си, че не се натрапваме за вечеря?

— Щом има достатъчно пържоли, всичко е наред — каза той и кимна към стотиците глави мучащ добитък на поляната. — Смятам, че всичко е наред.

Вечерята беше приятна. Не, много повече от приятна. Беше весело. Анджелина, също като при срещата си с Джетър Хойт, прекара по-голямата част от времето си в опити да спечели вниманието на татко. Той, на свой ред, залепна за нея; хранеше я и правеше смешни муцуни, които я караха да се залива от смях. Погледнах Мелиса, а тя поклати глава, изненадана точно колкото мен от тази внезапна промяна и у двамата ми родители.

Коуди отказа предложената с вечерята бира, тъй като щеше да шофира. Достоен за уважение жест, защото знаех, че му се искаше да пийне.

Татко сподели с пълна уста, че ранчото било обявено за продажба след развода на стария собственик, но бързо било купено от някакъв нюйоркски хедж фонд мениджър.

— Тази нова птица… хм… не знам — каза татко и размаха вилицата си. — Сигурно ще имаме разногласия.

— Дай му шанс, Уолтър — каза мама. — Тук сме от доста време. Нямам желание да се местим отново.

— Ще му дам аз един шанс — изръмжа татко. — Може и да се разберем, стига да не употребява думата „бизон“ в мое присъствие, както вече му се случи веднъж. В Монтана има предостатъчно първокласни биволи, но и твърде много имитатори на Тед Търнър.

За пръв път се замислих какво биха правили родителите ми, ако им се наложеше да напуснат ранчото. Дали имаха пенсионни спестявания? Медицинска застраховка? Тези неща никога не се обсъждаха в мое присъствие. Къде щяха да живеят? Замислих се за брака им, който — въпреки несъвършенствата си — продължаваше вече четири десетилетия. Само те двамата, на трийсетина километра от най-близкия град, върху това огромно парче земя, толкова диво и необятно, че спокойно би могло да ги погълне. Божичко, помислих си, това се казва издръжливост!

Стигнахме и до темата за съдия Морланд и Гарет. Мелиса разказа историята и макар да пропусна повечето неприятни подробности, мама го прие много тежко. Само клатеше глава, сякаш ставаше въпрос за поредния градски проблем, който тя просто не можеше да проумее.

— Кажи им да си го начукат, аз харесвам точно това бебе — каза татко и разроши косата на Анджелина, което я накара да се разсмее до сълзи. — Задръжте си я.

Сякаш това слагаше край на темата.

Анджелина се опита да повтори движението му и протегна ръчичка към него. За моя изненада той се наведе напред и й позволи да разроши побелялата му коса.

— Да — облегна се той назад, докато тя се смееше. — Задръжте това бебе.

— Сигурни ли сте, че не искате да пренощувате? — попита мама. — Джак и Мелиса биха могли да спят в старата стая на Джак. Коуди може да ползва спалнята за гости или пък пристройката, ако предпочита. Бебешкото креватче на Джак е горе на тавана, ще го свалим за Анджелина.

Подминах факта, че са пазили леглото ми през всичките тези години, и обясних, че в понеделник съм на работа, че предишната нощ съм се прибрал от командировка отвъд океана и имам да наваксвам.

— Никога не съм разбирал работата ти — каза татко. — Какво точно правиш? Ходиш в чужди държави и им раздаваш туристически карти? И получаваш заплата за това?

Многократно му бях обяснявал какво точно работя. И той всеки път се изумяваше.

— Защо не останете? — отново попита мама.

— Сигурен съм, че могат да се лишат от услугите ти поне един ден, за бога! — добави татко.

— Съжалявам — отвърнах.

Лицето му потъмня и аз вече знаех какво ще каже: как пък не или нещо подобно. Дълбоко в себе си той все още беше онзи Уолтър Макгуейн, когото помнех. Но той се усети навреме и се овладя.

— Това мъниче ще ми липсва — каза той и я погъделичка, а тя отново се разсмя.

— Според метеорологичната прогноза от север се задава голяма буря — каза Мелиса. — Едва ли би искал снегът да ни затрупа тук. — Много я биваше да измисля разумни извинения.

— Ха! — възкликна той. — Не бих имал нищо против.

Мелиса и майка ми се заловиха да разчистват масата, а татко каза, че иска да ми покаже нещо в плевнята. Не искаше. Докато вървяхме навън на студа под последните лъчи на залязващото слънце, той — без да ме поглежда — ми каза:

— Осъзнах нещо, откакто напусна това място, Джак. Бях твърде строг с теб. Предполагам, че не съм знаел как да бъда добър баща. Моят старец беше негодник, а именно той трябваше да ме научи на тези неща.

— Добре се справи — казах аз и в гърлото ми заседна буца. За дядо помнех единствено това, че беше висок мъж с хладен поглед и дълга черна брада, която миришеше на дим.

— О, не. Но това не значи, че ти не бива да знаеш как да бъдеш добър син. Обаждай се по-често на майка си. Покани я в Денвър, по дяволите. Това малко момиченце е единственото й внуче. Аз ще оцелея, ако тя дойде да ви погостува. Знам как да си сготвя една пържола.

По пътя към склада чакълът хрущеше под краката ни.

— Добре, татко, съгласен съм, ще го направя. Но ти не чу ли какво каза Мелиса относно Анджелина?

— Чух.

— Може да ни я отнемат.

— Глупости! Борете се!

— Това правим.

— Хубаво — каза той. — А ако случайно успееш да се измъкнеш от тежката работа да раздаваш туристически карти на Денвър, ела тук за няколко дни. Имам една ограда, която трябва да се постегне.

Засмях се.

— Гордея се, че се справяш толкова добре сам — каза той. — Точно вчера разправях за теб на един купувач на добитък. Изглеждаше много заинтригуван, само че аз не им вярвам много на тези копелета. Но аз се гордея с теб.

През прозореца на колата се виждаха светлините на Боузмън, които изглеждаха като последната частица цивилизация насред пълната тъмнина в безлунната облачна нощ.

— Никога няма да ги разберем, Джак — каза Коуди. — Те са такива, каквито са. Моят старец е пияница. Аз не паднах много далеч от това шибано дърво. Монтана е хубаво място. Надявам се да се върна тук някой ден.

— Хубаво място е — съгласих се аз. — А може би в момента ни харесва просто защото не е Денвър?

— За теб може и да е така. Аз просто се надявам, че ще успея да намеря начин да се върна.

Защо го казваше така, сякаш никога нямаше да го направи?

Спях, когато мобилният телефон на Мелиса избръмча. Надигнах се в седалката и се огледах. Нямах никаква представа къде точно в Уайоминг се намирахме. Беше полунощ.

— Брайън е — уведоми ме тя и вдигна телефона до ухото си. Заслуша се, а накрая каза: — Това е страхотно. Пази се, Брайън.

— Брайън има среща с информатора си тази нощ, някъде в центъра. Докато се приберем, вече ще е взел снимките.

— Всичко се нарежда идеално — казах. — Радвам се, че се отказахме от услугите на Джетър.

— Ще видим — недоверчиво каза Коуди. — Може да са пратили Брайън за зелен хайвер. Това е толкова типично за него.

В два сутринта, малко преди Каспър, телефонът на Мелиса отново звънна.

— Брайън е — каза тя и прие обаждането. Няколко секунди по-късно изхълца и попита: — Кой се обажда?

— Дай ми го — казах аз и тя побърза да се отърве от слушалката със същото нетърпение, с което аз очаквах да я получа.

Отсреща се чуваха градски шумове и нечий смях в далечината.

— Кой се обажда? — попитах. — И защо звъниш от телефона на Брайън?

— Брайън? — каза гласът. Младежки глас с испански акцент. — Брайън? Сритахме му задника.

В далечината отново се чу смях и една реплика, която звучеше познато.

Ти си наша шибана собственост, човече.

— Брайън — каза гласът, преди да затвори — е един мъртъв педал.

— О, не! — изпъшках аз. — Някой се обади от телефона на Брайън и съм почти сигурен, че чух и гласа на Гарет.

— Мамка му! — процеди през зъби Коуди и натисна газта.

15.

Денвър

Неделя, 18 ноември

Седем дни до края

Носехме се по I-25 със 170 километра в час. Коуди изреждаше имената на свои колеги от полицията, а аз търсех номерата им в телефона му, набирах ги и ако отговаряха, му подавах слушалката. Събудихме доста детективи. Всички звучаха ужасно уморени. Коуди ги питаше дали имаха информация относно убийство или опит за убийство в центъра на Денвър.

— Добре, благодаря ти — казваше той. — Извинявай, че те събудих. — И ми връщаше телефона, за да набера следващия номер.

— Нищичко? — попитах. — Дали пък не е шега? Начин да ни тормозят?

— Обадиха се от телефона на Брайън — отбеляза Мелиса. — Как са се добрали до него?

— Права е — каза Коуди. — Мамка му, кой ли е на смяна? Няма да ми кажат нищо, ако се обадя на дежурния телефон. Трябва да разбера кой е поел случая, ако има такъв, и да говоря лично с него. Джак, отвори пак телефонния указател. Сещам се за още двама, които биха могли да знаят нещо.

Открих и двата номера. Набирах ги един след друг и включвах високоговорителя на телефона, за да улесня Коуди, тъй като шофираше с много висока скорост. Плашех се, когато държеше слушалката до ухото си, защото той не можеше да говори, без да жестикулира. Първият детектив не отговори на обаждането. Вторият попита Коуди дали е пиян, че му звъни по това време.

— Не съм пиян — отвърна Коуди. — Искам да разбера кой е дежурен тази нощ.

— ШНК. Шибаният нов колега. Кого друг биха сложили нощна смяна?

— Торкелсън?

— Аха.

— Знаеш ли номера на мобилния му телефон?

— Мамка му, Коуди, четири сутринта е. Знам само, че ми се спи, нищо повече. Той е ШНК! Не знам дали съм записал номера му.

— Моля те, Дан, много ми трябва.

— Ти изобщо на работа ли си? Не си ли отстранен?

— Отстранен съм.

— Коуди, какво правиш, по дяволите?

— Проверявам нещо във връзка с един приятел. Моля те, Дан.

Дан въздъхна и изръмжа:

— Изчакай малко.

Страхувах се, че може да загубим обхват, докато Дан открие номера. Уайоминг бе печално известен с факта, че там имаше огромни пространства без клетъчно покритие. За щастие, същият този щат бе известен и с липсата на пътна полиция по магистралите. Най-накрая Дан се появи и продиктува номера.

— Сега мога ли отново да си лягам? — попита той.

— Разбира се. Благодаря. Лека нощ.

После попита нас:

— Записахте ли го?

— Аз го записах — обади се Мелиса и откъсна листчето от чековата си книжка.

Набрах номера и отново включих високоговорителя.

— Да — обади се мъжки глас с леко подозрителна интонация заради късния час.

— Джейсън, Коуди Хойт е.

— Мамка му, стреснах се, непознат номер в четири сутринта. Какво мога да направя за теб?

— Трябва да разбера дали тази нощ сте получавали сигнал за нападение. Става въпрос за мой приятел, Брайън Ийстман. Висок, слаб, бял, около трийсет и пет. По всяка вероятност инцидентът е станал в централната градска част.

След кратка пауза Торкелсън каза:

— Той е твой приятел, така ли?

— Да.

— Човече, много съжалявам да го чуя, наистина. Получихме обаждане преди час, някакъв пияница открил ранен човек в една тясна уличка. Току-що го изпратихме в травматологията на „Денвър Дженеръл“.

Мелиса изхълца от задната седалка и зарови лице в шепите си.

— Зле ли е? — попита Коуди.

— Много зле. Много…

— Какво му се е случило?

— Очевидно някой се е опитал да му откъсне главата с ритници. Отначало лекарите дори не бяха сигурни дали е жив, човече. Виждал съм много побои, но този е бил изключително жесток. Ужасно ми е неприятно да го кажа, при положение че става въпрос за твой приятел.

— А на мен ми е ужасно неприятно да го чуя — тихо каза Коуди.

Мелиса се разплака.

— Кой е с теб? — попита Торкелсън.

— Приятелката ми — отвърна Коуди. Очевидно не искаше да навлиза в подробности.

— Приятелката ти едва ли иска да чува това.

— Всичко е наред — каза Коуди. — Кажи ми, открихте ли нещо у него?

Торкелсън веднага застана нащрек.

— Какво например?

— Нали се сещаш — взе да увърта Коуди. — Портфейл, ключове, телефон, документи, такива неща.

— Имаш предвид дали прилича на обир?

— Да, това имам предвид.

— Точно на обир прилича. Личните му документи бяха в дрехите му. Открихме и мобилен телефон, захвърлен на улицата. Нищо повече. Ти какви документи имаш предвид?

— Каквито и да било.

Снимки, помислих си.

— Не. Наблизо открихме портфейла му. Празен. Нямам представа колко пари в брой е имало вътре.

Хиляди, помислих си. За да плати на информатора си.

— „Денвър Дженеръл“, нали така?

— Точно така. Аз съм все още на местопрестъплението, впрочем. Изчаквам фотографа и криминалистите да си свършат работата, после отивам в болницата, за да проверя какво е състоянието на пострадалия. Но съдейки по това, което видях…

— Няма свидетели, така ли?

— До момента не се е появил никой, което е разбираемо. Кварталът е много опасен и хората не са много разговорливи.

— Случило се е в уличка — каза Коуди. — Някакво осветление? Прозорци, които да гледат към мястото, на което е бил намерен?

Торкелсън започваше да се изнервя. Усещаше, че Коуди се опитва да се меси в разследването му.

— Има улични лампи — каза той, — но няма крушки. Всичките са простреляни с пистолет. И да, има няколко прозореца, но сградите са необитаеми.

— Звучи ми като района около „Зуни стрийт“ — каза Коуди.

Косъмчетата по тила ми настръхнаха. Близо до клуб „Апалуза“.

— Точно там е — потвърди Торкелсън. — Нека те питам нещо. Ти откъде чу за това? Не мога да си представя, че в четири сутринта ти и приятелката ти седите и слушате полицейските честоти.

— Не, естествено — изсумтя Коуди.

— Тогава как разбра за това?

— Извършителят ми се обади от телефона на Брайън.

— Какво?

— Ще се видим в болницата, колега. Направи всичко възможно да прибереш телефона на сигурно място и намери компетентен човек, който да източи текстовите съобщения и регистъра с обаждания. Направи го веднага! И се надявам да свалите отпечатъци от този телефон, Джейсън, защото същият човек, който е размазал Брайън с ритници, е държал апарата в шибаната си ръчичка.

— Коуди, може ли да те попитам нещо? Ти не си ли отстранен от работа? Трябва ли изобщо да водим този разговор?

Коуди направи ловка маневра, за да избегне вилорогата антилопа, която внезапно пресече магистралата.

— Божичко! — изхълца Мелиса. — Разминахме се на косъм!

Коуди не трепна.

— Торкелсън — каза, — човекът, когото сте открили, е мой приятел. Близък приятел още от началното училище в Монтана. Искам да разбера кой е направил това и ти имаш избор — можеш да работиш за мен или против мен. Наистина ли искаш да се заема с това като цивилен гражданин? Да ви дебна и разобличавам?

— Не.

— Тогава ме чакай в болницата с наличната информация от телефона.

Пристигнахме в „Денвър Дженеръл“ в девет сутринта, след като оставихме Мелиса и Анджелина вкъщи. Не че Мелиса не искаше да бъде до Брайън — напротив, отчаяно искаше да ни придружи до болницата — просто не смяташе, че е редно да води там и Анджелина след двайсет и осем часа, прекарани в колата. Анджелина бе кисела и недоспала, но в общи линии понесе пътуването много добре.

Докато с Коуди крачехме по стерилните, оживени болнични коридори, се чувствах като в посттравматичен шок. И аз бях недоспал, но след гостуването при родителите ми и новината за Брайън изобщо не можех да мисля за себе си. На рецепцията Коуди попита за Брайън. Строгата чернокожа служителка отговори, че пациентът е в интензивното отделение, където не се допускат посетители, с изключение на близки роднини.

— По дяволите — каза Коуди, бръкна в джоба на якето си и размаха значката си под носа й. — Трябва да го видим веднага.

— Качвайте се — ококори се жената. — Интензивното отделение е на седмия етаж. Горе вече има един ваш колега.

Коуди кимна и прибра обратно значката си.

— Мислех, че са ти я отнели — казах аз, щом влязохме в асансьора.

— Отнеха ми истинската значка — отвърна той. — Но всяко добро ченге си има по няколко резервни. Купуват се от полицейските каталози. Никой не се заглежда, ако я размахаш бързо под носовете им.

Полицаят на седмия етаж не беше Торкелсън, а някакъв униформен, изпратен да охранява Брайън. Седеше на метален сгъваем стол пред входа на интензивното отделение, където имаше надпис: „Вход за външни лица — забранен“.

— Как е той? — попита Коуди полицая: млад мъж с късо подстригана коса и рехав мустак.

— Няма новини. Нито добри, нито лоши.

— Детектив Торкелсън ли те изпрати тук?

— Да.

— Аз съм детектив Хойт — каза Коуди и отново размаха значката, бързо и отдалеч. Има опит в тази работа, помислих си, умее да заблуждава дори ченгета. После продължи с абсолютно професионален тон: — Трябва да влезем вътре и да говорим с жертвата. Това е Джак Макгуейн, близък приятел на пострадалия и вероятно единственият човек, с когото той би разговарял.

Униформеният сви рамене.

— Доколкото разбирам, човекът е пихтия. Едва ли ще стигнете до разговор.

— Пусни ни да минем, ако обичаш.

Униформеният отново сви рамене, въздъхна театрално и се обади в отделението от монтирания до вратата телефон. Бравата избръмча и секунда по-късно вече бяхме вътре.

— Господин Ийстман — попита Коуди сестрата, която дежуреше на рецепцията.

— Стая 738 — отвърна тя. — Вижте, всеки момент ще започнат да го подготвят за операция. Не съм сигурна дали е удобно да…

Последвах Коуди и се подготвих за най-лошото. И въпреки това се оказах неподготвен за онова, което видяхме в стая 738.

— Мамка му! — тихо изруга Коуди.

Беше неузнаваем. Едно тяло, покрито с чаршаф и свързано с куп жужащи и писукащи машини и висящи торбички с течност. Сноповете тръбички, които свързваха тялото му със системите, изглеждаха бели като оголени дървесни корени. Лицето му бе изцяло скрито от превръзки. Тънка марля покриваше носа му — или по-точно двете тъмни кървави петна на мястото на ноздрите му. На устата му имаше кислородна маска. Бинтованата му глава беше деформирана, хлътнала от едната страна и изпъкнала от другата. Съзнанието ми отказваше да приеме, че в това легло се намираше Брайън. Категорично. Тази дълга купчина от натрошени кости и размазана плът не можеше да бъде той. По-скоро очаквах Брайън да нахълта в стаята отнякъде и да каже нещо саркастично или неразбираемо за останалите.

Ако не виждах непокрития от чаршафа глезен и купчината дрехи до леглото, които разпознах като негови, изобщо не бих разбрал, че там лежи Брайън.

Усетих горчилка в гърлото си и не успях да обеля и дума.

Коуди се приближи до леглото и потърси ръката на Брайън под завивките. Откри бинтована топка с размерите на боксьорска ръкавица.

— Счупили са дори пръстите му, тези копелета — каза той и се наведе над леглото.

— Брайън, чуваш ли ме? Коуди е. Чуваш ли ме?

Абсолютно никаква реакция.

— Брайън, ще се оправиш — излъга Коуди. — Помогни ми да заловя хората, които ти причиниха това. Гарет и неговите приятелчета от Sur-13, нали? Помогни ми да ги хвана.

Нищо.

Пристъпих напред и докоснах голия глезен на Брайън — единственото небинтовано парче плът, което се виждаше от него.

— Хайде, Брайън — казах. — Можеш да го направиш. Гарет ли беше?

Дори не помръдна.

Стаята внезапно се изпълни със санитари, предвождани от медицинска сестра, която се ядоса от присъствието ни.

— Вие двамата, излизайте оттук! Веднага! Той отива директно в операционната, където вече го чакат двама травматолози. А вие как влязохте тук, впрочем?

Този път Коуди не размаха значката.

— Той е наш приятел — казах.

— Най-доброто, което можете да направите за приятеля си, е да се отдръпнете — каза тя и ние я послушахме.

Щом излязоха, аз използвах тъмната тоалетна на стаята, за да повърна.

— Организирали са му капан — каза Коуди, докато крачехме към чакалнята на интензивното отделение. — Гарет или баща му са започнали комуникация с Брайън относно някакви измислени снимки, а може и да са се появили по-късно в картинката. Но при всички случаи той е бил подмамен да се появи на срещата, за да му се нахвърлят.

— Можем ли да докажем, че е бил Гарет? — попитах.

— Не знам — отвърна Коуди. — Можем да опитаме. Джак, ти си точно в центъра на полицейско разследване. Виждаш го отвътре навън и всичко изглежда ужасно объркващо, нали? Ето това правим, когато нямаме свидетели или самопризнание. Обстоятелствата рядко биват черно-бели. И двамата с теб смятаме, че нападението е извършено от Гарет Морланд и неговите компадрес, защото ти мислиш, че може би си чул гласа му някъде в далечината. И не само това, но и всички онези гадости, които се случват между теб и него. Но ние не можем да разкрием всичко, нали така? Като например защо сме се връщали от Монтана, когато ни се обадиха.

Поклатих глава. Чувствах се много объркан.

— Когато размаха онази значка и излъга онези хора, не ти беше трудно, нали?

Коуди втренчи поглед в мен.

— Какво искаш да кажеш?

Преглътнах с мъка.

— Не съм сигурен, че умея да лъжа с такава лекота.

Коуди поклати глава.

— Разочароваш ме, Джак. Ти все още не проумяваш какво се случва. Точно това се опитвах да ти кажа преди минута. Обстоятелствата рядко биват черно-бели. Искаме да се доберем до абсолютната истина, но все не ни стигат силите. Имам предвид, че знаем каквото знаем, но понякога просто не можем да го докажем на останалите, защото летвата е вдигната твърде високо. Едно добро ченге винаги прави всичко възможно да прати лошите зад решетките. Понякога имаме нужда от мъничко помощ. От приятели. — Тук имаше предвид мен. — Или от съдия.

Явно случаят с Обри Коутс продължаваше да го измъчва.

Той пристъпи към мен, сграбчи яката ми с две ръце и ме раздруса.

— Както казва госпожа Маргарет Тачър, не ми се размеквай точно сега, Джак. Не забравяй, че правим всичко това заради теб. — Очите му хвърляха искри, а устните му трепереха. Не се почувствах заплашен. В училище бяхме стигали до бой и тогава го побеждавах. Разбира се, това бе преди той да стане полицай и да научи какви ли не хватки.

— Мисля, че е бил Гарет — казах.

— Мислиш или си сигурен?

— Беше Гарет.

И той ме пусна.

— Ето това исках да чуя от теб. Парченце шибана истина.

— Но има толкова много неща, които изобщо не се връзват — казах. — И колкото повече мисля, толкова по-малко разбирам. Защо съдията иска нашето момиченце? Двамата заедно ли действат, или независимо един от друг? И как може жена му да не знае? Как е възможно това? Или може би е излъгала Мелиса?

Коуди поклати глава и сви рамене.

— Не си мисли, че не съм си задавал същите тези въпроси дни наред от самото начало. Сигурен съм, че има нишка, която ще навърже събитията едно за друго и ще им намери обяснения, но точно в този момент не виждам такава.

— А дали изобщо има някакви снимки? — попитах. — Ще разберем ли някога.

— Нека се молим от все сърце Брайън да се възстанови — каза той. — Ако той каже, че Гарет е бил там, това ще е удар в десетката. Тогава всичко се променя. Ако Брайън даде показания, никой съдия няма да остави бебе под опеката на гангстер, обвинен в опит да пребие до смърт невинен човек. Няма да са ни нужни никакви снимки, всичко ще приключи. Така че мисли позитивно. В днешно време лекарите са способни на чудеса.

Коуди се наведе към мен.

— Много е важно Брайън да оцелее. Дори да не е сигурен кой го е направил, дори да не си спомня… знаеш какво имам предвид. Ако успеем да говорим с него преди всички останали и му подскажем, че е бил Гарет, той е достатъчно умен да разбере какво трябва да прави.

Отначало не схванах какво се опитваше да ми каже. Но после разбрах. Редно бе да почувствам нещо, да изпитам вина.

— Разбирам — казах.

— Ето! — каза Коуди и ме тупна по рамото. — Ето че се разбираме! Точно това би искал и Брайън.

Говорех по телефона с Мелиса и тъкмо й казвах, че Брайън е все още в операционната и нямаме новини за него, когато детектив Торкелсън влезе в чакалнята.

— Най-после! — каза му Коуди.

Приключих разговора си и отидох при тях. Торкелсън изглеждаше уморен. Не беше спал от доста време — цялата нощ и първата половина от неделята. Носеше дебела купчина листове.

— Трябва да пратиш кола до дома на съдия Джон Морланд — каза Коуди — с инструкции да вземат Гарет и да го отведат в управлението за разпит. Той или е участвал в този опит за убийство, или е бил там, за да насърчава извършителя. Може би точно той е подмамил Брайън в онази уличка.

— Чакай малко, каубой — каза Торкелсън, — трябва да ми дадеш нещо съществено, с което да свържа момчето с това престъпление, преди да изпратя патрулка. Знам, че държиш този младеж под око, но той не е длъжен да говори. Трябва ми вероятен мотив. Нещо сигурно. Неговият старец е съдия, не забравяй.

Сякаш бих могъл.

— Какво носиш? — попита Коуди.

Торкелсън размаха купчината листи.

— Това е разпечатка на всички входящи и изходящи разговори от телефона на жертвата, както ми поръча. Много добра идея. — Той кимна към листовете. — Твоят приятел е прекарвал доста време на телефона, това ще ти кажа. Разпечатването беше лесната част от задачата. Сега трябва да отделим известно време за проучване на данните и чак тогава можем да пращаме патрулки по адреси.

— Свалихте ли отпечатъци от телефона? — попита Коуди.

— Работим по въпроса — каза Торкелсън и направи гримаса. После протегна ръце напред с дланите нагоре.

— Какво значи това? — изръмжа Коуди.

— Малко прецакахме нещата по този параграф, Коуди. Телефонът е пипан от няколко полицаи, както и от бездомниците, които ни го предадоха. Отпечатъците по него са размазани. В лабораторията се опитват да снемат частични, но едва ли ще успеят.

— Мамка му — каза Коуди, взе листовете и присви очи от ситния шрифт. — За какъв период от време са?

— Всичко това е само за месец назад. Както казах, той е прекарвал доста време на телефона.

— Господи, колко много е говорил — каза Коуди и се вторачи в страницата с най-новите обаждания. Пръстът му се заби в последния номер. — Мобилният телефон на Мелиса — обърна се той към мен. — Ще отнеме дни, докато прехвърлим всичко това и разберем как точно Гарет му е устроил капан.

— Пак прибързваш — каза Торкелсън. После замълча и погледът му зашари между мен и Коуди. — Има и още нещо, което трябва да имаме предвид, преди да сложим всичките си яйца в кошницата на Гарет. Вашият приятел Брайън Ийстман е бил много активен представител на гей обществото. Предполагам, че сте наясно с този факт.

— Разбира се, че сме наясно — каза Коуди.

— Ами… в този район има и два нощни клуба за хомосексуалисти. Поразпитах наоколо и разбрах, че той редовно ги е посещавал. А ако отворите една карта, ще видите, че въпросната уличка е пряк път между двата бара. Изпратил съм полицаи да проверят дали Брайън се е появявал там тази нощ, но в неделя сутрин е трудно да се открият барманите и посетителите. Ще го направим, но ще отнеме няколко дни. Но някои от полицаите вече изказват предположения. Смятат, че може да е случайност. Може приятелят ви да е бил нападнат от гангстери, докато е обикалял баровете. Той е бил доста добра мишена, като се има предвид облеклото му и поведението му на преуспял човек. Разбира се, колегите не искат да разпространяват теорията си на всеослушание, защото така биха поставили случая в графа „престъпление с екстремистка насоченост“, а ако това стигне до ушите на кмета, той ще побеснее.

Коуди впери поглед в Торкелсън.

— Повечето престъпления са проява на екстремизъм — каза той.

— Знаеш какво имам предвид. Случаят може да се политизира…

— Зарежи тази теория — каза Коуди. — Не пасва. Не казвам, че Брайън не е ходил често в тези барове или не е знаел този пряк път. Но когато ни се обади малко по-рано същата вечер, той каза, че е получил телефонно обаждане за среща. Може би човекът е избрал познато и на двамата място, не знам. Но може да го е избрал, защото е достатъчно близо до клуб „Апалуза“ и гангстерите биха могли да изтичат обратно, за да почистят след себе си. Брайън обаче не е обикалял барове, знаем го със сигурност.

Торкелсън схващаше бавно.

— Чакай малко — той ви се е обадил? Кога?

— Не знам. Около полунощ, предполагам.

— А защо е трябвало да се среща с този човек?

Коуди се поколеба за момент, а мен ме полазиха ледени тръпки. Нима бяхме разобличени?

— Информация — лаконично отвърна Коуди.

— Каква информация? — попита Торкелсън и отстъпи крачка назад, за да се дистанцира макар и несъзнателно.

— Не знам — каза Коуди. — Брайън избягваше да навлиза в подробности. Каза само, че на тази среща ще получи информация, която ще ни е от полза във връзка с делото ни срещу Гарет и съдия Морланд. Затова е бил там снощи.

Коуди стъпва по тънък лед, помислих си.

— Значи затова ме попита дали сме открили някакви документи?

Коуди кимна.

— Има ли нещо друго, което премълчаваш?

— Нищичко — отвърна Коуди.

Торкелсън завъртя глава и ме погледна право в очите.

— Ами вие, господин Макгуейн?

Знаех, че изглеждам виновен. Лицето ми гореше.

— Какво? — попитах. Стараех се да не поглеждам Коуди.

— Чухте ме.

Въздъхнах.

— Информацията трябваше да е снимков материал — казах. — Снимки на съдия Морланд. Компрометиращи снимки, които да го накарат да се оттегли.

— Аха — кимна Торкелсън. — Вие двамата сте решили да си играете на изнудване, а?

— Това не е изнудване — възрази Коуди. — Не можеш да изнудваш някого, ако не разполагаш с необходимите за изнудването снимки.

— Разбирам — каза Торкелсън. — Освен това смятам, че точно в момента нямам желание да чувам нито дума повече. Но по-късно ще трябва да ми разкажете цялата история.

— Благодаря ти, братле — каза Коуди и веднага се върна на темата за списъка с телефонните обаждания. — Обзалагам се, че ще открием входящи обаждания от Гарет. Трябва да проверим всичките му номера — на домашния му телефон, на мобилния, в клуб „Апалуза“, както и тези на приятелчетата му покрай неговите.

— Това имам предвид — каза Торкелсън. — Още не сме имали възможност да проверим номерата от входящите и изходящи обаждания. Колегите ми трябва да отделят известно време, за да разберат кой с кого е говорил.

Осъзнах, че бурята ни се размина и бавно издишах.

Коуди изглеждаше тревожен.

— Ами ако Гарет е използвал евтин телефон с предплатена карта? Някой от онези шибани боклуци, които всеки може да си купи от „Уолмарт“. Тогава номерът не означава абсолютно нищо, защото не можем да го свържем със собственика на телефона.

Торкелсън сви рамене.

— Освен ако не докажем, че Гарет го е купил с кредитна карта примерно. Знаеш как стават тези работи.

Сърцето ми се сви. В продължение на няколко минути си мислех, че ще решим този въпрос за часове. Вече не бях сигурен дали изобщо разполагахме с нещо.

— Трябва да изпратиш кола — настоя Коуди. — Изпрати я веднага и прибери копелето за разпит. Знаем, че е бил там.

— Откъде си толкова сигурен? — изненада се Торкелсън.

— Джак чу гласа му, когато ни се обадиха — каза Коуди. — Нали така, Джак?

— Така ми се стори.

Торкелсън ме погледна изпитателно.

— Сигурен ли си?

— Не съм напълно сигурен — отвърнах, — но ми се стори, че чух гласа му някъде отстрани.

— Би ли го заявил под клетва?

Преглътнах с мъка.

— Да.

— Объркан съм — каза Торкелсън и се обърна към Коуди. — Ти каза, че си бил с някаква жена на име Мелиса, когато си получил обаждането. Сега ми казваш, че този господин е бил с теб и всъщност той е разговарял с въпросния човек?

Коуди завъртя очи в стил Гручо Маркс.

— Бяхме тримата заедно, ако разбираш какво имам предвид.

Торкелсън вдигна вежда.

— Коуди се шегува — намесих се аз. — Мелиса е съпругата ми. Бяхме тримата заедно и телефонът на Мелиса звънна. Изписа се номерът на Брайън, но се обади непознат глас, затова тя ми подаде слушалката. Заклевам се.

— Виж какво — каза Коуди, — ако прибереш Гарет веднага и започнеш да го атакуваш с въпроси, преди да е съчинил правдоподобна история, може да извадим късмет и да чуем някоя лъжа, която после ще успеем да разнищим.

— Ние? — възкликна Торкелсън. — Да не би да се надяваш, че ще участваш в разпита?

— Мога да го наблюдавам отвън — каза Коуди — и да ти подавам въпроси.

— И да прецакаш целия случай — допълни Торкелсън. — Отстранено ченге разпитва заподозрения. Просто страхотно!

— Добре — каза Коуди. — Ще стоя настрана и изобщо няма да се намесвам. Но ще запазя този регистър с обаждания. Ти ще си разпечаташ друго копие.

Торкелсън обърса потта от челото си и ме смушка в гърдите.

— Единствената причина, с която разполагам, за да изпратя кола до къщата на Морланд и да прибера хлапето за разпит, са твоите показания. Ако се окаже, че си е бил в леглото или пък е играл карти с татко си, ще ми пламне задникът. Твоят също.

— Разбирам.

Той задържа погледа си върху мен още няколко секунди, после се обърна към Коуди.

— Направи го — каза Коуди.

Торкелсън отстъпи встрани и извади мобилния си телефон. Точно в този момент ми се прииска да го целуна. Дочух как съветва колегите си да бъдат любезни и ясно да обяснят, че Гарет е викан за разпит заради моето твърдение, а не защото съществуваха каквито и да било физически улики. Неоснователна причина дори и за мен.

— Никога не се знае какво може да каже — прошепна Коуди в ухото ми, — веднъж щом влезе в стаичката. Показанията му ще се записват. Може да каже пет неща, които по-късно да опровергаем. Но чуеш ли гласа му, просто чуваш гласа му и точка. Добра работа свърши, между другото — добави той. — Каза му точно колкото трябваше. Звучеше правдоподобно. Той се върза. От теб може да излезе добро ченге.

— Не — казах. — Едва ли.

Седяхме в чакалнята още час, без да четем списания. Вдигахме погледи всеки път, когато покрай нас минеше лекар или сестра. Мелиса звънна три пъти. И аз всеки път й казвах, че нямаме информация относно състоянието на Брайън.

Торкелсън дремеше, когато телефонът му избръмча. Той се надигна и несъзнателно потупа всичките си джобове, също като Коуди, преди да го открие в джоба на сакото си. Каза само името си, нищо повече. Докато слушаше, лицето му почервеня. Съдейки по убийствения поглед, който хвърли към Коуди, нещата не вървяха добре.

— Добре, сър — процеди през зъби той. — Ще дойда веднага щом ме информират за състоянието на жертвата. Да, ще се извиня лично.

Той хлопна капачето на телефона си толкова силно, че аз се запитах дали изобщо ще проработи някога.

— Изпържихте ме — каза той. — Представа нямате в каква шибана каша ме набутахте.

— Какво е станало? — попита Коуди, без да се впечатли от гнева на Торкелсън.

— Моите момчета се появили в къщата на Морланд. Съдията побеснял. Обадил се на кмета, който се обадил на моя шеф, който пък се обади на мен току-що. Съдията твърди, че Гарет е бил вкъщи с него през цялата нощ и отказва да пусне сина си за разпит. Казал, че господин Макгуейн го тормози заради съдебен спор, а Коуди Хойт е корумпиран полицай, който е абсолютно неконтролируем. Шефът ме попита защо изобщо контактувам с теб, Коуди.

Коуди сви рамене.

— Да ви го начукам и на двамата — каза Торкелсън и се изправи. — Имам съпруга и малко момиченце, и много години живот пред себе си. Няма да ви позволя да прецакате всичко това.

— И аз имам съпруга и малко момиченце — казах. — Правя всичко това заради тях, за да останем заедно.

Торкелсън понечи да ми отвърне, но Коуди се изправи и сложи ръка на рамото му.

— Замислете се само — каза Коуди. — Това ни говори много. Това означава, че съдията е наясно с намеренията на Гарет. Досега се чудехме дали действат заедно, или не. Вече знаем. Най-после имаме някаква яснота, дори да не е онова, на което се надявахме.

Торкелсън отблъсна ръката на Коуди. Лицето му все още аленееше. Стана ми жал за него, въпреки че напълно подкрепях Коуди.

— Господа, вие ли сте близките на Брайън Ийстман?

Никой от нас не бе чул или видял появата на лекаря от двойните врати в дъното на коридора. Беше нисък и слаб мъж, облечен в подгизнала от кръв зелена хирургична престилка.

— Съжалявам — каза той, избягвайки погледите и на трима ни. — Господин Ийстман почина.

— Мъртъв е? — попита Торкелсън.

— Така може би е по-добре от гледна точка на това, че с толкова тежко мозъчно увреждане пораженията за него щяха да са необратими.

Седнах обратно на стола и покрих лицето си с ръце.

Бяхме загубили нашия приятел.

Бяхме загубили нашия застъпник.

Бяхме загубили нашия приятел.

От очите на Коуди бликнаха сълзи.

— Божичко — каза, — съжалявам, че бях толкова груб към него. Той не го заслужаваше.

16.

Вторник, 20 ноември

Пет дни до края

Нещо странно ставаше в службата. Не беше от онези конспирации за мълчание, когато всички изглеждат наясно с проблема, но не и жертвата. В случая, предвид обстоятелствата — закрито заседание в кабинета на генералния директор, което бе започнало преди пристигането на персонала и в 9:00 сутринта все още не беше приключило — цялата атмосфера загатваше за проблем. Коридорите, кабинетите и кабинките на служителите бяха тихи. Нямаше оживени разговори, нямаше смях. Само тракане от клавиатурите на компютрите. Видях Пийт Максфийлд да крачи по коридора и да разхлабва вратовръзката си. Изглеждаше така, сякаш се чувстваше виновен за нещо. Отидох да си взема кафе и пътьом надникнах в кабинета на Линда ван Гиър, за да я попитам какво става. Тя винаги знаеше, но в момента отсъстваше.

Попитах рецепционистката Сиси кога ще се върне Линда.

— О, тя е тук — отвърна тя. — Имат заседание с господин Джоунс.

— Кой друг е там? — попитах.

— Господин Дуган от кметския кабинет.

Устата ми пресъхна.

Погребението на Брайън бе насрочено за петък. Заради известността му в Денвър, медиите отразяваха убийството му като сензационна новина. Кметът Халадей се появи на стълбите пред градския съвет и каза, че е огорчен и ядосан едновременно и че градът е загубил един прекрасен човек. Когато репортер от „Канал 9“ го попита дали убийството е проява на екстремизъм заради известната на всички сексуална ориентация на Брайън Ийстман, Халадей избухна и каза, че ако е така, той лично ще се погрижи виновникът да получи максималната присъда, предвидена от закона за това престъпление. Кметът заяви:

— Денвър няма да толерира омразата!

След него се появи шефът на денвърската полиция, който каза, че управлението усилено работи по всички версии и улики, и изрази уверението си, че още преди края на седмицата ще започнат арести на заподозрени. Знаех от Коуди, че Торкелсън и останалите полицаи не разполагаха с нови улики, но шефът на полицията назначаваше още няколко детективи по случая, които разпитваха всички възможни хора, които биха могли да са видели Брайън или нападателите му през онази нощ.

Мелиса изглеждаше съсипана. Брайън бе най-добрият й приятел, а него вече го нямаше.

— Той даде живота си за нас — каза през сълзи тя.

Не знаех какво да кажа, затова просто я прегърнах. Погледнах към Анджелина, която седеше в количката си в блажено неведение за случващото се около нея. Тя никога повече нямаше да види чичо си Брайън и нямаше начин да й обясня причината за това.

Коуди разделяше времето си между нашата къща и неговата. Медийният контингент, който дебнеше покрай дома му, се бе разпръснал. Вероятно за да отразяват новините около убийството на Ийстман. Когато го видях, изглеждаше толкова тих, сякаш изобщо не присъстваше. Не можех да преценя дали мълчанието му се дължеше на шока от убийството на Брайън, или обмисляше план за действие — или и двете. Но със сигурност знаех, че старателно проверяваше номерата от телефонната разпечатка на Брайън. Използваше домашния ни компютър и си водеше списък с номерата и имената, които откриваше в процеса на заниманието си.

Тревожех се да не би Джетър Хойт да се появи изневиделица, след като пликът остана у него, и изпитах облекчение от новината, че Монтана бе затрупана с трийсетсантиметрова снежна покривка след свирепата буря, връхлетяла целия щат.

Сиси надникна в кабинета ми и прошепна нещо, което не успях да чуя.

— Моля?

— Господин Джоунс те вика в кабинета си.

Поех дълбоко въздух, облякох сакото си, пристегнах вратовръзката и се запътих да приема новината, че съм уволнен.

— Сядай, Джак — каза генералният директор Х. Р. (Таб) Джоунс. На влизане в кабинета му Линда ми се усмихна тъжно и аз веднага разбрах, че предположението ми е било правилно.

— Познаваш Джим Дуган — каза Джоунс, когато Сиси излезе и затвори вратата след себе си.

Кимнах. Дуган се здрависа с мен. Изглеждаше почти любезен. Въпреки всичко продължавах да изпитвам симпатия към него.

— Линда — каза Джоунс, — искаш ли да кажеш на Джак какво разбрахме тази сутрин?

Джак, щеше да каже Линда, от полицията твърдят, че си замесен в убийството на някой си Пабло (Луис) Кадена. Освен това казаха, че през уикенда си ходил до Монтана, за да наемеш някакъв главорез, който да сплаши осемнайсетгодишно момче.

Но вместо това тя каза:

— Малкълм Харис е бил арестуван тази сутрин на летище „Хийтроу“, малко преди да се качи в самолета за директния полет от Лондон до Денвър.

— Какво? — Това ми дойде изневиделица.

Линда даде знак на Дуган да продължи.

— Съществуват сериозни подозрения, че твоят приятел Малкълм Харис е голяма риба в международните педофилски кръгове. Оказва се, че Скотланд Ярд и Интерпол работят по този случай от няколко години, а днес са решили да предприемат действия и са арестували десетки хора в цяла Европа. Харис се счита за един от тарторите на тези извратеняци. Става въпрос за много грозни неща, Джак. Купуване и продаване не само на порно с деца, но и на самите деца, групови сексекскурзии до Азия и всякакви подобни гадости.

Сетих се за дългото пребиваване на Харис в „кабинета“ зад бара в Берлин и за поруменелите му бузи, след като излезе оттам. Дали Фриц — и той педофил, без съмнение — държеше снимки на деца в компютъра си? А може би в кабинета му имаше дете? Мили боже! Потръпнах от отвращение и ми се догади.

— Добре ли си? — попита ме Дуган.

— Той наистина ми се стори малко неадекватен — казах. — Не можах да разбера какво точно ме подразни, но на няколко пъти изпитах непреодолимо желание да го пребия от бой.

— Малко неадекватен? — каза Джоунс и вдигна вежда.

— Стига си го тормозил, Таб — намеси се Линда. — Аз познавах Малкълм доста преди Джак да започне работа при нас. Винаги съм го смятала за странен, но и през ум не ми е минавало подобно подозрение. — Тя се усмихна хладно. — Много от хората, с които работим, са странни.

Сетих се за начина, по който Малкълм погледна снимката на Анджелина и как му се стори, че я е виждал и преди. Тогава това ми се стори странно, но сега вече знаех, че от толкова снимки на малки деца това копеле просто се беше объркало.

В главата ми започнаха да нахлуват някои от нещата, които Харис бе казал онази вечер.

… зловещият фашизъм на политически коректните.

… Няма бюрократи, които да си навират носа в живота ти и да ти казват как да говориш, как да мислиш и с кого да контактуваш — така ти отнемат свободата.

… Видях достатъчно за тази вечер.

Възторгът му от начина, по който готвачите обработваха телешкото, за да стане по-крехко…

Джоунс ме гледаше втренчено.

— Чакай малко — казах, — нали не мислиш, че съм знаел каквото и да било за това?

— А знаеше ли? — попита Джоунс и отново повдигна вежда.

— Не, за бога! — Призля ми от тази мисъл. — Аз имам деветмесечна дъщеря, Таб. — Струваше ми се абсурдно да се защитавам пред четиридесет и седем годишен мъж, наричан Таб.

— Не съм си го и помислял, — отвърна той, — но имаме проблем.

Поклатих глава в недоумение, а Линда отмести поглед встрани.

— Ние ухажвахме този човек, и най-вече ти — каза Дуган. — Самият кмет обяви, че Харис смята да премести централата на бизнеса си в нашия град. „Канал 9“, които не са в приятелски отношения с администрацията, очакват изявление, защото разнищват случая из основи. Колкото и да е несправедливо, трябва да играем според тоягата. Представи си вестникарско заглавие, в което пише: „Кметът Халадей и денвърското Бюро за конгресен туризъм ухажват педофил“.

— Джак — продължи Джоунс, — възнамеряваме да преструктурираме бюрото. Тази международна история е твърде напечена в този момент. Враговете на кмета и пресата винаги са ни спрягали като излишно разточителство, а тази новина утежнява нещата неимоверно… Точно това обсъждахме на заседанието. Линда ще бъде прехвърлена към конвенциите. Имаме свободен пост за нея там, а тя притежава нужната квалификация.

— Това означава, че съм уволнен, така ли? — попитах.

Джоунс стисна устни и кимна утвърдително.

— Най-добрият начин за справяне с подобен проблем е да се изправиш насреща му — каза Дуган. — Ако „Канал 9“ задълбаят в тази история, ние ще отговорим, че сме реструктурирали отделите и сме редуцирали персонала, за да избегнем подобни неловки ситуации в бъдеще. Твоето име едва ли ще бъде споменато по какъвто и да било повод.

— Съжалявам, че не мога да те взема с мен — каза Линда. — Може би по-нататък, ако се отвори възможност.

Облегнах се на стола си. Всичко се случваше твърде бързо.

— Съжалявам, че се стигна дотук — каза Дуган.

— Нямаш представа колко много се нуждая от тази работа — казах. — Изобщо не можеш да си представиш.

— Трябва да се свържеш с отдел „Човешки ресурси“ — каза Джоунс. — Ще ти издействаме щедро обезщетение, освен това ти се полагат отпуск и болнични.

Съчувствени погледи от всички посоки. И най-вече от Линда.

Сиси внезапно потъна в четивото си зад бюрото и остана с наведена глава, докато отварях вратата. Пийт, който се мотаеше в стаята за почивка през цялото време, направи жалък опит да прикрие облекчението си.

Отидох в кабинета си и се подпрях на бюрото. Как щях да съобщя новината на Мелиса?

Дуган мина покрай отворената врата на кабинета ми.

— Джим! — извиках.

Той влезе.

— Може би няма да е зле да затвориш вратата — казах.

За пръв път ми се случваше да го виждам притеснен.

— Кажи ми до каква степен това е свързано с Малкълм Харис и до каква — със съдия Морланд? Той знае, че съм замесен в мотивите да потърсят сина му за разпит относно убийството на Брайън Ийстман онази нощ. Чудя се дали тази история с Малкълм Харис не е просто повод да ме атакува.

Той сви рамене неубедително.

— Не ти се говори?

Дуган гледаше тавана ми, бюрото ми, обувките си; навсякъде, но не към мен.

— Понякога — каза той — правя неща, заради които не мога да спя нощем. Просто се опитвам да убедя самия себе си, че когато участваш в управлението на голям град, се налага да вършиш и мръсна работа. Понякога, в името на всеобщото благо, трябва да правиш компромиси, а те не са нито приятни, нито справедливи.

— Това е отговорът на въпроса ми, предполагам.

— Трябва да тръгвам.

— Още нещо — казах. — Имам още един проблем за теб, а той е много по-голям от мен. Мислих за някои от нещата, които ми каза Малкълм Харис. Той има връзки тук, Джим. Именно затова е искал да премести бизнеса си. В един момент дори ми каза, че тук ще бъде като брониран. Брониран. Имаш ли представа защо употреби точно тази дума?

— Нямам никаква представа. — Дуган изглеждаше смутен.

— Проблемът на кмета може да се окаже доста по-голям от моя.

Дуган сви рамене.

— В такъв случай ще го решаваме, когато възникне.

17.

Натоварих кашона с личните си вещи на задната седалка в джипа, напуснах тъмния паркинг и се потопих в студения, но слънчев ден. Трябваше да съм съсипан, но не бях. Точно обратното — изпитвах огромно облекчение. Чувствах се зареден, изпълнен с някаква дива и много опасна енергия. Чувствах се като луд.

Обадих се на Мелиса и й разказах за случилото се.

— О, Джак — каза тя. — Не се притеснявай, ще си намериш друга работа. Ти си добър в професията си.

— Да — саркастично отвърнах аз, — в града е пълно със свободни работни места за специалисти в международния рекламен бизнес. Просто трябва да си избера някое.

— Ще се оправим. Мога да се върна на работа след…

— Не го казвай — прекъснах я аз.

— Защо точно ние, Джак? — Гласът й трепереше.

— Не знам — отвърнах. — Все едно сме подложени на изпитание. На мен обаче взе да ми писва. Меко казано.

— Значи да те очаквам вкъщи за обяд, а?

И двамата се засмяхме, но смехът ни звучеше неловко, като след анекдот с финална реплика от сорта на: „Като изключим това, госпожо Линкълн, как беше пиесата?“.

— Е, да те очаквам ли? — повтори тя.

— Първо смятам да се срещна със съдия Морланд — казах. — Двамата с него трябва да си поговорим.

Тя замълча, а после попита:

— Мислиш ли, че е добра идея?

— А би ли могло да ни навреди? — попитах. — Какво може да се случи? Кметът ще разбере и ще ме уволни от работа?

Чувствах се виновен, че не се чувствам виновен. Но по някакъв неведом начин пътят ми беше разчистен.

Паркирах на улицата пред Федералния съд и взех стъпалата по две наведнъж. Засилих се да профуча през фоайето, но пазачът ме спря и ме помоли да изпразня джобовете си и бавно да премина през детектора за метал.

— Напишете името си тук, за да проверя дали го има в списъка на одобрените посетители — каза той и ми подаде един лист.

Написах до името си „съдия Морланд“.

Той я взе обратно и ме попита дали съдията ме очаква.

— Не виждам името ви в списъка — добави той.

— Кажете му, че Джак Макгуейн е тук, за да се срещне с него.

Зачаках нетърпеливо, докато пазачът разговаряше по вътрешния телефон, за да провери името ми.

— Казват, че съдията не ви очаква.

— Трябва да го видя.

Пазачът присви очи и ме огледа от глава до пети. Намирах се в една от онези ситуации, в които сакото и вратовръзката ми вършеха добра услуга.

— Адвокат ли сте?

— Не. Съдия Морланд се опитва да отнеме детето ми.

— Съжалявам — предпазливо отвърна той. — Трябва да напуснете.

Докато прибирах ключовете и монетите обратно в джоба си, вдигнах поглед и видях не кого да е, а самия съдия Джон Морланд, който влизаше в сградата през служебен вход с достъп от странична уличка. Облечен в костюм, с дипломатическо куфарче в ръка, преметнал дълго палто от камилска вълна през лакътя си. Делеше ни стена от дебело стъкло.

— Ето го — казах.

И точно когато пазачът посегна към радиостанцията си, за да повика помощ, ако се наложи да ме изхвърлят, Морланд вдигна глава и се сепна. Погледите ни се срещнаха.

Посочих с пръст към него, после към себе си и безмълвно произнесох: Трябва да говоря с теб.

Той бавно — и много предпазливо — се обърна настрана и продължи по коридора към личния си асансьор, натисна копчето и зачака пристигането му с гръб към мен.

— Господине — каза пазачът и се надигна от мястото си зад гишето. Общественият асансьор от моята страна на стъклото се отвори със съскане и отвътре излязоха още двама униформени.

Тримата пазачи ме заобиколиха.

— Тръгвам — едва чуто казах аз.

Когато излязох на улицата, вече кипях от гняв. Стигнах до колата си, обърнах се и отново погледнах към сградата. Тримата пазачи ме наблюдаваха през двойните стъклени врати. А седем етажа по-нагоре, с ръце на хълбоците и абсолютно безизразна физиономия, ме гледаше Морланд.

На три пресечки разстояние от съда видях свободно място за паркиране и веднага го заех. Ръцете ми трепереха от гняв, докато вадех телефона си. Открих номера на Съдебната палата от служба „Справки“ и яростно го набрах.

— Кабинетът на съдия Морланд — каза секретарката му.

— Обажда се Джим Дуган от кметската администрация — казах. — Трябва да говоря със съдията.

— Един момент.

След по-малко от трийсет секунди чух медения глас на Морланд.

— Здрасти, Джим.

— Защо не искаш да говориш с мен? — попитах.

Той замълча за секунда, после злорадо се изсмя.

— Прибягвате до хитрост, за да се свържете с мен по телефона, господин Макгуейн? Това не е много коректно. Довиждане, господин Макгуейн…

— Не затваряй! Трябва да ме изслушаш.

Той замълча.

— Разполагаш с три минути — каза той с абсолютно делови тон. — Чакат ме в съдебната зала.

— Синът ти трябва да подпише отказа от родителските си права — казах. — Трябва да сложим край на това. Достатъчно хора пострадаха и от двете страни на барикадата.

— Нямам представа за какво говориш. Да не би да имаш предвид полицаите, които се появиха в дома ми с намерението да отведат сина ми за разпит във връзка с онова убийство? Това беше много глупав и отчаян ход. — Господи, как успяваше да звучи толкова спокоен.

— Гарет е замесен — казах. — Чух го.

— О, я стига! Той беше у дома с мен и с Кели.

— Чух гласа му с ушите си. Сигурен съм, че беше той. И съм сигурен, че и ти го знаеш.

— Въобразяваш си, че знаеш много неща, господин Макгуейн. Виж какво, трябва да тръгвам.

— Днес загубих работата си — казах.

— Съжалявам да го чуя, но това не е мой проблем.

— Всъщност е твой проблем. Това означава, че битката ми с теб става денонощна.

Той отново се изсмя.

— Защо съпругата ти не знае за Анджелина? — попитах. — Как е възможно това? Каква игричка играеш?

— Кели? — Звучеше искрено изненадан. — Кели знае всичко за нашата внучка. Вече цял месец се занимава с дизайна на детската стая.

— Пак лъжеш. Мелиса я срещнала съвсем случайно и се опитала да разговаря с нея, но съпругата ти не знаела нищичко по този въпрос.

Морланд въздъхна.

— Господин Макгуейн, разбирам, че ви е много тежко. Но предложението ми остава в сила. Имам огромното желание да ви помогна да осиновите друго дете. Всъщност съм изненадан, че отлагате това решение. Колкото по-бързо задействаме процедурата, толкова по-скоро ще вземете новото си бебе.

— Какъв план кроиш? — Вече почти виках. — Какъв?

— Нищо не кроя. Обясних ти всичко. Синът ми трябва да се научи да поема отговорност. Това е.

— Мисля, че си наясно с всичко, в което синът ти се е забъркал — казах. — Вие двамата имате някакво сатанинско съглашение.

— О, я моля те! — Морланд звучеше истински ядосан. — Започвам да си мисля, че ви дадох твърде много време за сбогуване. Така само се измъчвате и вече виждате конспирации на всяка крачка. Малко съм ви надценил, честно казано.

— Ти се опитваш да отнемеш дъщеря ни! — креснах аз. — Мили боже, да не би да смяташе, че просто ще се съгласим?

— Имаш предвид дъщерята на Гарет и нашата внучка — отегчено поясни Морланд. — Страхувам се, че този въпрос вече сме го обсъждали.

— Наистина ли не знаеш, че синът ти е замесен в мексикански престъпни групировки? Не си ли чувал за Sur-13?

— Нямам никаква представа за какво говориш, господин Макгуейн.

— Отричай, отричай, отричай — казах. — Истината вписва ли се някъде в цялата тази история, или тя вече не те интересува? Толкова ли си свикнал да издаваш окончателни присъди, та си си въобразил, че си Господ? Наистина ли вярваш, че всичко е такова, каквото ти решиш да бъде?

— Говориш глупости, господин Макгуейн. Изглеждаш жалък.

Замълчах. Целият треперех. Усещах по гласа му, че възнамерява да затвори всеки момент. Щеше ми се да можех да събера мислите си и да говоря по-ясно.

— Накарай сина си да подпише документите — казах — и нищо повече няма да се случи.

Тонът му беше влудяващо твърд и решителен:

— Помисли върху думите си. Заплашваш ли ме? Наистина ли заплашваш действащ федерален съдия от областен съд? Най-добре ще е, ако и двамата се престорим, че не си казал нищо, господин Макгуейн. В противен случай можеш да бъдеш подведен под отговорност за федерално престъпление. Не че те заплашвам, не. Просто те информирам. Ти не знаеш какво говориш. Нека го отдадем на твоята неопитност и на емоционалното състояние, в което се намираш.

— Какво криеш? — попитах.

— Опасявам се, че разговорът ни отива към своя край.

— Какво криеш?

— Дочуване, господин Макгуейн.

— Виж какво — казах. — Аз може да съм един самозабравил се селяк от Монтана, но Мелиса е най-прекрасната жена, която някога съм срещал. Тя е великолепна майка и обича Анджелина така, както никоя родна майка не е обичала детето си. Не можеш да отнемеш дъщеря ни от нас. Аз няма да го позволя.

— Имате пет дни, господин Макгуейн. Използвайте ги разумно. А сега ме извини, но ме чакат в съдебната зала.

— Не затваряй!

— Дочуване.

Влязох в „Шелби“ на 18-а улица — мястото, на което ме бе завел Коуди — и сложих петдесетачка върху влажния бар.

— Наливай ги едно след друго — казах на бармана. — Не спирай, докато не свърши петдесетачката… или аз.

Коуди ме откри малко след четири следобед, когато барът започваше да се пълни с полицаи, приключващи дневната си смяна. Удари ме по ръката толкова силно, че едва не ме събори от стола.

— Шибан идиот — каза. — Мелиса се побърка от тревога. Какво направи, изключи си телефона ли?

Оставих го в колата, опитах се да кажа, но успях само да смотолевя нещо неразбираемо.

— Ще те закарам у вас — предложи той. — Утре ще дойдем да приберем колата ти.

— Ти си добър приятел — казах. Или поне се опитах.

— Млъквай. Ще си вземем кафе по пътя.

— Бърбън.

— Никакъв бърбън.

— Цепи ме главата…

Наведох се и се закашлях.

— Не в колата ми, глупако! — каза Коуди и сви към изхода от магистралата, за да отворя прозореца и да повърна навън. Имах чувството, че от гърлото ми изригва киселина. Може би оплисках и част от вратата.

— Бил съм там — каза Коуди, когато се отпуснах обратно в седалката. — В нашето лично местенце от ада, нали? Но ако някой каже, че пътуването дотам не е забавно, значи лъже. Забавно е, поне известно време. — После добави: — Избърши си устата.

— Имах хубав ден — каза Коуди.

Отворих очи. Имах чувството, че спя от часове, а още не бяхме излезли от централната градска зона.

— Какво?

— Казах, че имах хубав ден. Рядко хубав ден. С телефонния регистър на Брайън. Мисля, че напипах нещо интересно.

Отне ми време да проумея думите му.

— Трябва да престанеш да се самосъжаляваш — каза. — Трябва да си силен и нащрек през следващите няколко дни. Мелиса има нужда от теб. Надявам се, че успя да изкараш отровата.

Кимнах. Страхувах се да говоря. Не исках да звуча глупаво.

— Приемам това за положителен отговор — каза. — Виж сега, скоро ще ми се наложи да замина. Може да отсъствам няколко дни, все още не знам точно колко. Но има нещо, което трябва да проверя. Свързано е с информацията от телефона на Брайън. Така че ако с Мелиса не можете да ме откриете, не се притеснявай. Ще се върна.

Опитах се да кажа нещо. Не успях.

— Да, знам, че времето ни изтича — каза.

— Виждаш ли новия си приятел? — попита Коуди, докато минавахме по нашата улица. Погледнах през прозореца и видях три полицейски коли, паркирани една върху друга срещу къщата ни. Не, не бяха три. Присвих очи и се вгледах по-внимателно. Оказа се само една.

— Наблюдават ви, за да са сигурни, че няма да избягате някъде с Анджелина. Не е мръднал оттук цял следобед. Ти днес правил ли си нещо, с което да си ядосал съдията?

— Да.

— Така си и помислих. Веднага се е обадил на шерифа.

Мелиса ме посрещна на вратата. Щях да се почувствам по-добре, ако ме беше нахокала. Заслужавах го, и още как.

Но тя ми помогна да се съблека и да си легна. Таванът започна да се върти над главата ми и аз хукнах към банята. Почти нищо не ми бе останало за повръщане. Взех си душ, за да се освежа малко, направих си гаргара с ментова вода за уста и дори изпих няколко глътки направо от бутилката.

Бях в леглото, когато Мелиса доведе Анджелина, за да ме целуне за лека нощ.

— Съжалявам — казах и на двете им. — Много съжалявам.

— Хайде, заспивай — отвърна Мелиса и отведе Анджелина в детската стая.

Заспах. Дори сънувах. Пропит с алкохол сън, като на кино: Чифт автомобилни фарове светнаха в тъмен гараж. Светлината беше изпълнена със стотици огромни нощни пеперуди. Не, не пеперуди — снежинки. Чу се ръмжене на мощен двигател и автомобилът, с решетка като огромна озъбена уста, профуча през дълбоката снежна пряспа. Беше пикап, стар модел, и прескачаше пряспа след пряспа с висока скорост, за да не затъне в дебелото снежно одеяло.

Накрая пикапът направи завой и пое по черна двулентова магистрала, покрита с лед. Кръглата луна осветяваше снега по ливадите и гладкия като стъкло лед по пътя, но пикапът не намали скоростта. Климатикът полека-лека размрази заскреженото предно стъкло и аз успях да видя шофьора.

Той се наведе напред и стисна волана с две ръце. Очите му бяха студени като камък, но лицето му едва забележимо се усмихваше. На седалката до него имаше цял арсенал от оръжие: ловджийски и бойни пушки, тейзър, защитен спрей, метален бокс, кожени палки, пистолети, полуавтоматични пушки.

Пътят постепенно се вля в междущатската магистрала, която накрая зави на юг. Ледът изчезна. Автомобилът набра скорост и полетя по магистралата, облян в лунна светлина. Наоколо нямаше други коли. Пикапът се носеше през мрака, а изпод гумите му хвърчаха късчета лед, които проблясваха във въздуха като опашки на комети.

Климатикът беше усилен докрай, радиото също. От тонколоните се носеше ту архаична кънтри музика с оглушителни китари, ту напевният южняшки говор на някакъв проповедник и окуражителните възгласи на паството му. Кабината миришеше на бензин, пот и оръжейно масло.

Съдейки по скоростта, с която ледът и снегът изчезваха от повърхността на пикапа, Джетър Хойт реши, че докато стигне до Денвър, по колата му няма да има и снежинка.

18.

Сряда, 21 ноември

Четири дни до края

Денят ми започна ужасно. Събудих се с чудовищно главоболие и отвратителен вкус в устата. Докато си миех зъбите, хвърлих поглед в огледалото и не останах очарован от гледката. Очите ми приличаха на червени въглени в тъмни локви със синкав оттенък. Вината, която не чувствах предишния ден, се стовари отгоре ми като чук и ме накара да се запитам защо удавих следобеда си в алкохол, когато можех да го прекарам у дома, заедно със семейството си в правене на нещо.

Когато най-сетне се облякох, вече бе десет сутринта. И не трябваше да ходя никъде.

Мелиса си играеше с Анджелина във всекидневната. Гъделичкаше я и я караше да се смее. Запитах се колко ли съм пропуснал през последната една година, докато ходех на работа. Много, знаех го. Важните неща се случваха тук, а не в кабинета ми.

— Та! — изчурулика Анджелина. Взех я на ръце и целунах пухкавата й бузка. Божичко, как хубаво ухаеха бебетата. Отново се запитах на каква ли възраст изчезваше тази сладка бебешка миризма. Може би никога няма да разбера, помислих си.

— Реших да не те будя — каза Мелиса и взе Анджелина обратно. — Ти спа като труп.

— Съжалявам — казах.

— По едно време се надигна от леглото и извика: Ето го, идва!… Много странно.

— Сънувах, че Джетър Хойт пътува насам.

— Да се надяваме, че сънят ти не е бил пророчески — поклати глава Мелиса и отново насочи вниманието си към Анджелина.

Повлякох крака към прозореца и разтворих завесите.

— Още е тук — каза Мелиса. Полицаят наистина беше там. Имах смътен спомен за него от предишната нощ. — Има още един в уличката зад ъгъла.

— Шегуваш се!

— Ще ми се да се шегувах. Видях го тази сутрин, когато изнасях боклука. Симпатичен мъж на име Моралес.

— Хм…

— Чудех се — каза тя, — тъй като ще се задържиш вкъщи известно време, дали не бих могла да помоля теб да изхвърляш боклука.

— Разбира се.

— Мога да ти намеря още работа — каза. — Знам, че не си свикнал да имаш свободно време.

— Вярно е.

— А и не искам просто да се мотаеш около мен и да ме изнервяш — допълни тя.

— Никога не съм оставал без работа — казах. — Просто не знам какво трябва да правя.

— Като начало започни да си търсиш друга. Отворила съм вестника на страницата с обяви за работа. Кой знае, може пък веднага да си намериш нещо друго. Няма нужда да ти казвам, че това трябва да стане много бързо.

— Кой знае… — обадих се аз като ехо.

— Ако се наложи да се преместим, ще се преместим — каза Мелиса и започна да подрусва Анджелина на коляното си, докато тя се заливаше от смях.

Погледнах ги и усетих как очите ми се насълзяват. Извърнах глава встрани.

Наблюдавах ги, докато хапвах овесена каша за закуска. Забелязах, че Мелиса не бе предприела почти нищо във връзка с предаването на дъщеря ни, макар че имахме само четири дни на разположение. Не изпразваше чекмеджета, не опаковаше кашони. Държеше се така, сякаш отричаше неизбежното, сякаш не възнамеряваше да се разделя с Анджелина. Също като мен.

Полицейски коли пред къщата ни и зад ъгъла, в началото на задънена улица. Нямаше никакъв начин да се промъкнем незабелязано покрай тях, дори да имахме намерение да го правим. А и къде можехме да отидем? Нима бихме могли да живеем с бебето в колата и непрекъснато да се озъртаме през рамо?

Най-предсказуемо би било да отидем или в ранчото на моите родители, или при нейната майка в Сиатъл, или при баща й във Финикс.

И точно защото тези места бяха най-предсказуеми, властите щяха да започнат да ни търсят първо там.

Не се сещах за друго възможно убежище. Можехме да опитаме да живеем в колата, пътувайки, но с оскъдните си спестявания нямаше да стигнем далеч. Щяха да минат седмици, преди да получа парите от обезщетението, неизползвания отпуск и болничните. А дотогава, ако решахме да избягаме, шерифът щеше да проследи чека, където и да се намирахме. Лимитът по кредитните ни карти нямаше да ни стигне за дълго, а други доходи нямахме.

Нямаше начин да продадем къщата и да използваме парите, за да избягаме, защото това щеше да отнеме месеци, съдейки по състоянието на бизнеса с недвижими имоти в Денвър. Бих могъл да взема по няколко хиляди за джипа и за колата на Мелиса, но тогава с какво превозно средство щяхме да избягаме?

Всички възможни варианти се оказваха неподходящи. Изпитах непреодолимо желание да се кача в колата, да оставя още една петдесетачка на дружелюбния барман в „Шелби“ и да започна отначало. Прекарах остатъка от деня в подреждане на гаража и тавана, предимно за да не се пречкам в краката на Мелиса. Ровичках за неща, които бихме могли да продадем, ако се наложеше. Наглеждах спящата Анджелина, когато Мелиса отскочи да напазарува от „Кинг Супърс“. Докладва ми, че на излизане попитала полицая пред къщата ни — описа го като много приятен човек — дали възнамерява да я следва дотам и обратно. Той отвърнал, че имат заповед да ни последват само ако и тримата се качим в колата; само ако се усъмнят, че възнамеряваме да избягаме от дома си заедно с Анджелина.

— Представяш ли си? — каза тя и поклати глава.

След вечеря телефонът звънна и аз побързах да го вдигна, защото Мелиса преобличаше Анджелина във всекидневната.

— Чичо Джетър е. Изгубих доста време, докато открия този клуб „Апалуза“.

Сякаш ток ме удари, от глава до пети.

— Ти си тук?

— Пристигнах по обяд. Намерих къде да отседна. Дремнах малко. Вече е тъмно и смятам да се захващам за работа. Дявол да го вземе, Денвър направо ме уплаши с размерите си. Помня го като славно каубойско градче, а днес за малко да се изгубя по улиците. Колко души живеят в него сега?

— Два милиона и четиристотин хиляди.

Той замълча.

— Това е два пъти повече от населението на цяла Монтана — каза.

— Да.

— Откъде изникнаха всичките тези хора?

— Отвсякъде — казах. — Ти къде си в момента?

— В един долнопробен хотел на „Уест Колфакс“. Поне тази част на града не се е променила много. Наоколо пак се навъртат проститутки, но не помня да съм видял бял човек, откак съм пристигнал. Все едно съм на някоя шибана улица в Тихуана.

Не знаех какво да кажа.

— Звъннах на Коуди, но той не вдигна, затова се обаждам на теб. Тази нощ отивам в клуба.

— Джетър, моля те, не!

— Ти какво, тревожиш се за хонорара ми, понеже Брайън вече е мъртъв? Недей. Правя го за вас, момчета, и заради малкото ти момиченце. Приеми го като услуга.

— Чакай, не прави нищо, докато не дойда…

Той затвори.

Грабнах якето си от закачалката.

— Къде отиваш, Джак? — попита Мелиса.

— Едва ли искаш да знаеш — казах. — Току-що ми звънна Джетър Хойт.

Нямаше нужда да казвам повече. Тя отмести поглед встрани. Запитах се дали и тя се бе почувствала омърсена и уплашена до смърт като мен.

Двигателят на полицейската кола изръмжа веднага щом се качих в джипа, още преди да затворя вратата. Затворих очи и застинах. Ако ме последваше до „Зуни стрийт“…

Слязох от колата, хлопнах вратата и прекосих улицата. Полицаят бе млад, гладко избръснат, с кестенява коса и правилен нос. Докато крачех към него, ме наблюдаваше с добре трениран полицейски поглед — хладен и втренчен. Направих му знак да свали прозореца си. Видях го как каза нещо по радиостанцията си — вероятно уведомяваше колегата си зад ъгъла, че съм там — а после свали прозореца наполовина.

— Здравейте, помощник-шериф — казах.

— Не се приближавайте повече — каза той.

Спрях, вдигнах ръце и му показах дланите си.

— Не съм опасен.

Той кимна.

— Как се казвате? — попитах.

— Сандърс. Били Сандърс.

— А колегата ви зад ъгъла се казва Моралес, нали така? С вас може и да се сприятелим, момчета, след като прекарваме толкова време заедно.

Той се усмихна.

— Съпругата ви вече познава Гари Моралес.

— Виж какво — казах. — Отивам към центъра да пийна няколко бири, като снощи. Чудех се дали не би искал да дойдеш с мен?

— Какво?

— Защо да висиш тук цяла нощ? Ще отидем с моята кола, а така ще можеш не само да ме наблюдаваш, но и да пиеш няколко бири. Предлагам ти го, защото мразя да пия сам. Какво ще кажеш?

Той се ухили.

— Звучи доста добре, но не бива да напускам поста си, докато не дойдат да ме сменят.

— Дотогава ще сме се върнали — казах.

Той се замисли, но после поклати глава.

— Не, не мога.

— Сигурен ли си? Аз черпя.

Той отново поклати глава.

— Може би утре вечер?

— Може би — засмя се той.

— Отивам в „Шелби“. Знаеш ли го?

— Добре. Благодаря, че ме уведоми.

— Намира се на 18-а улица.

— Знам къде е.

— Може да се видим там по-късно. А ако пийна повечко, може да ме докараш обратно.

Той се засмя.

— Съвсем отскоро дежуря тук, но смея да твърдя, че вие двамата сте най-милите хора, които някога съм наблюдавал. Толкова мили, че чак ми се струвате подозрителни, честно казано.

— Съжалявам.

Прозорецът се вдигна обратно.

Обърнах се, върнах се до колата си и бавно излязох от алеята. Наблюдавах го в огледалото за обратно виждане. Ако решеше да ме последва, просто щях да отида до „Шелби“ и да прочета за Джетър в утрешния брой на „Роки Маунтин Нюз“. Но, както и очаквах, полицейската кола не помръдна от мястото си. Човекът не искаше да приключи смяната си в нощен бар, изправен пред вероятността да ме вози пиян до дома ми; освен това знаеше, че щом Мелиса и Анджелина не бяха с мен, нямаше смисъл да ме следи.

19.

На „Зуни стрийт“ забелязах две неща едновременно: уличните лампи не работеха, а моите фарове осветиха не само хамъра на Гарет, но и мръсен пикап с регистрационни табели от Монтана.

— Ето го — казах аз на глас.

Беше толкова тъмно, че клуб „Апалуза“ изпъкваше в мрака — не само с неоновите си надписи, но и поради факта че наоколо му имаше само полуразрушени сгради със заковани прозорци или евтини магазини, затворени за през нощта. Светлините на града озаряваха небето като каймак, но не достигаха до тази мрачна дупка.

До хамъра и до пикапа — който най-вероятно принадлежеше на Джетър — имаше още два автомобила: един „Буик“ и един „Кадилак“, класически модели от седемдесетте, с лъскави хромирани лайстни и пухкави зарове, висящи от огледалата за обратно виждане. Забелязах, че на едната регистрационна табела имаше номер „1313“, обрамчен със зелените планини на Колорадо. Тринадесетата буква от азбуката: М. Тоест М-М. Мексиканската мафия.

Спрях до бордюра, натиснах копчето за фаровете и хамърът потъна в мрак.

Стоях уплашен на мястото си няколко секунди. Той явно беше вече вътре. Чувах ритмичния грохот на музиката от „Апалуза“. Очите ми привикнаха с тъмнината и пред погледа ми изникнаха очертанията на клуба. Беше малък. Неоновите надписи — Pacifico, Corona и Negra Modelo — станаха по-цветни и по-ярки. Започнах да се замислям дали да не се прибера вкъщи.

— Не! — изкрещях с пълно гърло в кабината на джипа.

Изхвърчах от колата тъкмо навреме, за да видя правоъгълния сноп светлина пред клуба и широкоплещестия силует на Джетър Хойт, който изпълни вратата, преди тя да се хлопне след него. Досега беше дебнал отвън и тъкмо влизаше.

Винаги пътувах с комплект за оцеляване в зимни условия. Отворих багажника, разкопчах раницата и измъкнах отвътре тъмносиня бейзболна шапка. Надявах се, че ако я нахлупя ниско над очите, Гарет може би — може би — няма да ме разпознае. Исках да последвам Джетър в бара и да го измъкна оттам, преди да се е случило нещо ужасно. Смятах да държа главата си наведена, а ако се наложеше, щях да го извлека навън, преди Гарет да забележи него или да разпознае мен.

Докато крачех към клуба, измъкнах телефона от джоба си и звъннах на Коуди от бутона за бързо набиране. Не че планирах да си говоря с него, просто исках да му звънна. Не очаквах да вдигне. Стиснах здраво телефона и продължих да вървя. Надявах се — ако нещата вътре загрубееха — Коуди да чуе това като запис в гласовата си поща и да отиде вкъщи при Мелиса.

Открехнах входната врата и се промъкнах вътре. Грохотът на музиката — не разпознах нито песента, нито изпълнителя, но беше груба и вулгарна — се стовари в лицето ми и накара сърцето ми да бие още по-силно. Хвърлих бърз поглед наоколо — мястото беше по-малко, отколкото изглеждаше отвън. Освен това бе по-тъмно и по-празно, отколкото си го представях. Двама навъсени латиноамериканци в рокерски дрехи седяха на бара. Обслужваше ги плешив и много дебел барман, облечен с потник. Тлъстите му ръце и рамене бяха покрити с татуировки, а под долната му устна имаше тънка козя брадичка, сплетена на дълга плитка. Насочваше дистанционно управление към единствения телевизор, монтиран в ъгъла над бара. Малкият дансинг, покрит с напукан линолеум, беше празен. Сепаретата покрай едната от стените — също. В дъното имаше кръгла маса, около която седяха петима души под плътен ореол от дим.

Джетър стоеше до бара, между двамата мотоциклетисти, и се опитваше да привлече вниманието на бармана. Палтото му стигаше до коленете. Изглеждаше доста издуто под мишниците. Оръжие. В огромно количество. Той отново извика на бармана, но дебелият мъж продължи да сменя програмите с такава скорост, сякаш дистанционното беше повредено. Накрая, когато на екрана се мярна гола женска плът, единият от мъжете извика: — „Ето това!“ и барманът бавно започна да сменя каналите в обратна посока.

Не исках да заставам до Джетър, за да не привличам излишно внимание. Седнах на най-отдалечения стол зад бара и държах главата си наведена. Наблюдавах го с периферното си зрение и забелязах, че започва да се изнервя. Най-накрая барманът остави дистанционното под стар черно-бял киноафиш с Антъни Куин от филма „Да живее Сапата“, и се обърна към Джетър с отегчено презрение.

Не се обърнах да погледна към масата на петимата, но се опитах да ги видя в потъмненото огледало зад бара. Петима души — трима мъже и две руси жени с вид на уличници. Пушекът наоколо им и мръсното огледало изкривяваха гледката. На масата имаше десетки празни чаши и препълнен с угарки пепелник. Черната светлина зад тях придаваше допълнителна яркост на всичко — на мръсните отпечатъци от пръсти по чашите, на червилото по устните на момичетата и на белия цвят по огромните тениски, които носеха двама от мъжете с испански черти. Чернокожият мъж по средата се хилеше глуповато и поклащаше глава в ритъма на музиката, докато русото момиче до него гледаше втренчено ухото му и се поклащаше нагоре-надолу. Отне ми време да осъзная, че го задоволяваше с ръка под масата. Другото момиче — със смолисточерна коса на цветни кичури — опипваше с пръсти сребърната халка на долната си устна и хвърляше погледи към заниманието на приятелката си. Гарет седеше в левия край на масата с голяма чаша пред себе си, от която висеше конец с етикетче от чаена торбичка. Незнайно защо, но най-много ме впечатлиха отегченото му изражение и изборът му на напитка. Човек трябваше да притежава смелост и увереност, за да пие чай на такова място. За миг изпитах нещо като възхищение към него, но само за миг. Отново се запитах какво го свързваше с тези гангстери и защо непрекъснато се въртеше около тях.

Почувствах се обнадежден от факта, че петимата от масата сякаш не забелязваха присъствието на Джетър. Бяха толкова вглъбени в заниманията си, че дори не погледнаха към нас. Знаех обаче, че това ще се случи, и то за броени секунди. Джетър трудно можеше да остане незабелязан с това проклето дълго палто.

Не беше лесно да му привлечеш вниманието. Исках да ме погледне, за да му дам знак да се омита оттам незабавно. Просто трябваше да ме види!

— Търся един боклук на име Гарет Морланд — каза Джетър, достатъчно силно, за да го чуя. Дързостта му ме шокира. — Тук ли е?

Барманът не даде вид да го е чул. Хвърлих поглед към огледалото зад бара, за да се уверя лично, че и Гарет не го е чул.

— Джетър — просъсках. — Да тръгваме!

Мъжът, който седеше от моята страна, вдигна поглед от питието си и ме изгледа навъсено, но Джетър все още не забелязваше присъствието ми.

— Гарет Морланд, казах — изръмжа Джетър. — Искам да знам дали в момента е в тази дупка?

Вместо да му отговори, барманът демонстративно пристъпи към двамата рокери и ги попита дали имат нужда от нещо, а мен ме подмина, сякаш не съществувах. Възхитих се от изобилието и женомразката насоченост на татуировките му — черепи с промушени през тях копия; жени, нанизани върху кинжали с форма на пениси или седнали върху металните декорации на „Крайслер“, модел от 70-те години; карикатура на американското знаме, от което се стичаше кръв и капеше в устата на вицепрезидента Дик Чейни.

— По дяволите, Джетър — просъсках, стараейки се да надвикам музиката. — Да се махаме!

Мъжът от дясната ми страна си поръча още една бира. Дебелият барман взе празната му чаша и отиде да я напълни. Изобщо не ме погледна. Кранът за наливна бира се намираше точно пред Джетър. Погледнах към него и ме побиха тръпки — чичо Джетър се усмихваше.

— Мазен дебелако, ако не ми кажеш дали шибаният Гарет Морланд е някъде в тази сграда — бавно изрече Джетър — ще станеш свидетел на страшна дандания.

След края на песента настъпи кратка тишина. Барманът напълни чашата и почти незабележимо кимна към масата в дъното.

— Много съм ти задължен — каза Джетър и бавно се обърна, но без да отлепя дланта си от барплота. Видях как присви очи към масата заради черната светлина.

— Джетър… — казах.

Тъй като вниманието ми бе насочено към Джетър, едва в последния момент забелязах как барманът опипваше с ръка под бара. И с изненадващо чевръсти движения за дебел човек, който от години усъвършенства предимно скоростта на ръцете си, той отстъпи назад, вдигна черна бейзболна бухалка над главата си и я стовари върху ръката на Джетър. Чух как костите му се строшиха, досущ като наръч сухи съчки под тежка подметка.

Замръзнах на мястото си.

Джетър не извика; дори не отдръпна ръката си. Само се обърна бавно към бармана и го погледна така, сякаш безмълвно му казваше — не мога да повярвам, че го направи.

Изненадан, че ударът не успя да повали на колене лудия старец със смешното дълго палто, барманът отстъпи назад и отново стовари бухалката върху обезобразената ръка на Джетър. Ако след първия удар бяха останали някакви здрави кости, вторият ги премаза окончателно. Никога няма да забравя този звук.

Нямах обяснение за действията на бармана. Никога нямаше да разбера защо го направи. Може би заради обидата или пък защото бе инструктиран да постъпва така в ситуации като тази, за да изгони от бара нежеланите посетители. Но онова, което се случи после — досущ като всички събития през последните две седмици от живота ми — не подлежеше на каквото и да било обяснение.

Всички сме чували фразата „отнесоха му главата“, но аз ще ви кажа, че в действителност не се случва точно така. Знам го със сигурност, защото когато Джетър бръкна с дясната си ръка под палтото, за да измъкне оттам рязана двуцевка десети калибър — любимото оръжие на шофьорите на дилижанси от Дивия Запад — и опря дулото в челото на бармана, а после натисна спусъка… е, главата на бармана всъщност не хвръкна във въздуха. Горната дясна четвъртина от нея изчезна, а остатъкът от огледалото зад бара се покри с кръв, мозък, костна тъкан, кожа и коса. Барманът се строполи на пода като марионетка, на която внезапно са й отрязали конците, и повлече със себе си цял рафт празни халби за бира.

Звукът бе толкова силен, че ушите ми писнаха. Двамата рокери скочиха от столовете си и хукнаха към изхода. Наблюдавах ги отвисоко, без каквато и да било емоция, сякаш собствената ми душа и възприятията ми бяха отделени от тялото.

Джетър кипеше от ярост. Сведе поглед към счупената си ръка и каза: „За какъв дявол го направи?“, но бързо се съвзе и отвори пушката със здравата си дясна ръка. Двете огромни димящи празни гилзи изхвърчаха назад над раменете му. Той премести оръжието под дясната си мишница и извади два нови патрона от джоба на палтото си, напъха ги в гнездата, хлопна затвора с едно рязко изтласкване нагоре и се запъти към масата в дъното. Счупената му лява ръка висеше безпомощно до тялото му.

— Кой от вас, боклуци такива, е Гарет Морланд? — ревна той.

Осъзнах, че писъкът в ушите ми всъщност излизаше от гърлото на едното момиче.

Гангстерът от десния край на масата, който седеше най-далеч от Гарет, скочи толкова рязко от стола си, че го запокити далеч зад себе си. Мургавото момче по средата — онзи, който се забавляваше с момичето — седеше със зяпнала уста, докато не изпита внезапна потребност да закопчае панталона си. Блондинката до него зарови лицето си в шепи и започна да пищи. Гарет продължаваше да седи на масата, обвил чашата си с длани. Излъчваше забележително спокойствие и не изпускаше от поглед човека с пушката, сякаш се опитваше да проумее откъде той би могъл да знае името му.

— Ти ли си боклукът Гарет Морланд? — попита го Джетър.

Джетър не забеляза, че първият мъж, който скочи от масата, вече стоеше леко наведен напред, а ръката му се опитваше да извади нещо, затъкнато отзад в панталона му.

Джетър насочи пушката с една ръка и отново попита:

— Ти ли си Гарет Морланд?

Тогава гангстерът извади оръжието си — полуавтоматичен пистолет — и произведе четири бързи изстрела пред себе си. Палтото на Джетър се разлюля и той залитна една крачка назад. После отново натисна спусъка и откатът отметна пушката по-високо от главата му. На гърдите на гангстера цъфна огромно червено петно и той се просна по очи върху стола, който малко преди това бе изритал встрани от масата.

Джетър старателно прибра пушката на мястото й под палтото и измъкна оттам полуавтоматичен пистолет от неръждаема стомана, 45-и калибър. Насочи го към мургавия мъж в средата на масата и хладнокръвно простреля шията му, докато онзи се мъчеше да свали предпазителя на собствения си пистолет. Оръжието на гангстера се плъзна през масата и падна върху мръсния мокет на пода.

— Разкарайте се, момичета — каза Джетър. — Имам сметки за уреждане с младия господин Морланд.

Блондинката продължи да пищи, докато тичаше, без да сваля ръце от лицето си. Погледите ни се срещнаха за миг и аз се запитах дали щеше да запомни чертите ми, за да ме идентифицира по-късно.

Джетър направи път на момичето с кичурите, но изобщо не очакваше, че тя ще спре, ще се обърне, ще навре пистолет под мишницата му и ще натисне спусъка три пъти. Той изрева, отпусна дясната си ръка, залитна няколко стъпки наляво и се строполи на дансинга.

— Дявол да го вземе! — викна той. Звучеше ядосан по-скоро на себе си, отколкото на момичето. После взе да се гърчи на пода, като подвижна мишена за момичето с кичурите, което непохватно се мъчеше да го вземе на прицел. Джетър се претърколи по корем, измъкна пистолета и я довърши с три бързи изстрела.

После се надигна тромаво, изръмжа като мечок и се изправи на крака. Мургавият мъж продължаваше да седи на масата, притиснал шията си с длан. Между пръстите му бликаше артериална кръв. Джетър се заклати към него и опря дулото на пистолета в челото му.

— Или подписваш шибаните документи — каза Джетър със смешния си мексикански акцент, — или умираш, сеньор!

Преминах шокиран през лютивия облак дим и положих ръка върху рамото му. По пода се въргаляха празни гилзи.

— Това не е той — казах.

— Или подписът ти, или мозъкът ти, сеньор! — повтори Джетър и притисна дулото на пистолета в челото му.

— Джетър, това не е той! — извиках. — Гарет избяга през задния вход, докато ти лежеше на пода. — Бях почти сигурен, че Гарет изобщо не ме е видял.

Джетър застина, докато осмисли думите ми. Кръвта от раните под палтото му се стичаше по пода на едри капки.

— Всичките ми изглеждат еднакво — каза той и дрезгаво се изсмя. После натисна спусъка. Гангстерът залитна назад с отворени очи и зейнала дупка на челото.

Джетър се олюля и прибра пистолета в кобура си. Лицето му беше бледо и изпито, а погледът — мътен.

— Човече — каза, — ужасно прецаках нещата.

Кимнах.

— По друг начин трябваше да процедирам — каза. — И през ум не би ми минало, че момичето може да има оръжие. Това тук е една много долна дупка.

Не знаех какво да правя. Да се опитам да го отведа до джипа? Да го закарам до болница? Да го оставя тук? Да чакам полицията? Все още не се чуваха сирени.

— Не искам да умра тук — каза Джетър. — Искам да умра в Монтана. Не в Денвър. Не и в кенеф като този, заедно с тези боклуци.

Той се опита да пристъпи към вратата, но краката му не го слушаха. Кръвта шуртеше от долния ръб на палтото му и се събираше в локва на пода.

— Сериозно съм ранен — каза. — Сякаш цялата ми топлина изтича от мен. Много ми е студено. Помогни ми, Джак.

— Къде искаш да отидеш?

Пак онази усмивка.

— Монтана.

— Не можем да отидем до…

— Направо чувам гласа на Коуди в главата си — прекъсна ме той. — Просто не чувам какво точно ми казва.

— Коуди?

— Да, чувам го.

Тогава проумях, че все още стискам телефона в ръката си. Погледнах екрана и видях, че съм успял да се свържа с набрания номер преди пет минути.

Вдигнах слушалката до ухото си.

— Коуди?

— Джак, добре ли си? Господи… досега чувах само изстрели.

— Аз съм добре, но чичо ти Джетър…

— Чух. Вече пътувам. Дръжте се още пет минути. — И той затвори.

Джетър кимна в посока към бара.

— Виж дали няма да откриеш нещо по-различно в тази стереоуредба, Джак. Намери някакво хубаво старо кънтри, на което да умра. Ханк Сноу, Литъл Джими Дикенс, Ханк Уилямс, Боб Уилс — нещо добро. Не мога да понасям шибаната музика, която слушат тук.

След тези си думи той залитна напред като отсечено дърво. Главата му се блъсна в пода с такава сила, че можеше да го е убил и самият удар.

Стоях облегнат на бара, когато Коуди влезе. Бях изключил светещите табели на прозорците от електрозахранването. Оставих само черната светлина в дъното, така че клубът да изглежда затворен отвън и да не привлича посетители. Всичко изглеждаше много нереално и аз отново изпитах чувството, че наблюдавам ситуацията извън тялото си.

Коуди нахлузи чифт гумени ръкавици.

— Помогни ми да го пренесем до багажника — каза. — Ако го оставим тук, полицаите биха могли да го свържат с мен.

— Къде смяташ да го оставиш? — попитах.

Коуди поклати глава.

— В планината. Имам едно подходящо място наум.

— Той искаше да отиде в Монтана — тихо казах аз.

— В близките няколко дни ще го откарам там — каза Коуди. После улови Джетър за яката и го повлече към вратата. — Божичко, колко оръжие има под това палто?

— За пръв път през живота си виждам подобно нещо — казах аз и го последвах. — Беше ужасно, Коуди. Истинска касапница. Барманът счупи ръката на Джетър с бейзболна бухалка и чичо ти започна да стреля. Гарет избяга.

— Чух. Ти ми се обади, не помниш ли?

— Ще отидем в затвора — казах.

— Не знам — отвърна Коуди и огледа клуба. — Прилича ми на вътрешен конфликт. Изглежда като престрелка след сериозен спор около разпределение на територии.

— Наистина ли смяташ, че и полицията ще го възприеме така?

Той замълча и ме изгледа под свъсените си вежди.

— Ще ми помагаш ли, или не?

— Внимавай как шофираш — каза Коуди, след като напъхахме тялото на Джетър в застлания с найлон багажник и хлопнахме капака. — Карай спокойно и внимателно. Последното нещо, което искаш да ти се случи в момента, е да те спрат за превишена скорост. Съдейки по изражението на лицето ти, ще си признаеш всичко.

Кимнах.

— Прибирай се вкъщи — добави той и ме тупна приятелски по рамото. — Ще се чуем по-късно. Може би трябваше да държим чичо Джетър настрана от това. Остаря, но си остана самонадеян. Беше твърде голям фанатик, за да мисли разумно.

— Трябваше да го видиш там вътре — казах. — Ще сънувам кошмари до края на живота си.

Коуди се огледа. Улицата бе тъмна и безлюдна.

— Да изчезваме оттук, Джак.

Обърнах се и тръгнах към колата си.

— Джак — извика Коуди след мен. — Днес бе поредният успешен ден, ако не броим вечерта.

Поех на запад по магистрала I-70. Радиото в колата работеше, но аз не чувах и дума. Поглеждах в огледалото за обратно виждане на всеки няколко минути, в очакване да видя полицейска кола с включена лампа. Скоростта ми варираше между шейсет и сто и двайсет километра в час. Не можех да се концентрирам. Настроих автопилота на сто километра в час, за да не се тревожа поне за това.

Чувствах се като мъртъв отвътре, а съзнанието ми тънеше в мъгла. Едва тогава се запитах какво бе имал предвид Коуди под „успешен ден“. Може би ставаше въпрос за данните от телефона на Брайън?

Сцената от клуб „Апалуза“ се повтаряше в главата ми като на запис.

Дали Гарет ме бе видял? Дали знаеше защо беше там чичо Джетър? Щеше ли да отиде в полицията, за да им разкаже за случилото се, или смяташе да мълчи, точно като след инцидента с Луис?

Дали блондинката би могла да опише лицето ми? А двамата мотоциклетисти? Бяха ли успели да ме огледат добре? Щеше ли Коуди да стигне до планината с мъртвия си чичо в багажника, без да го спрат за проверка на пътя?

Господи!

Осъзнах, че неусетно съм излязъл от платното и съм на път да се врежа в някакъв пикап от съседната лента. Положих усилие да се концентрирам.

Не чух началото на новината по радиото, може би просто защото с годините бях свикнал да не им обръщам внимание. Хванах я от средата нататък… „От полицията съобщават, че тази нощ в клуб на «Зуни стрийт» е имало четворно убийство… вътрешен конфликт между престъпни групировки…“

Вътрешен конфликт.

Помахах за поздрав на новия полицай от другата страна на улицата и той ми помаха в отговор.

Мелиса ме посрещна по нощница на стълбите.

— Защо не се обади?

Поклатих глава.

— Миличък, добре ли си?

— Не — казах. — Не съм добре.

— Гарет подписа ли документите?

20.

Четвъртък, 22 ноември

Три дни до края

Около четири сутринта най-после се унесох в неспокоен сън. Когато се събудих, Мелиса стоеше над мен с насълзени очи. Очаквах да каже: Полицията е тук.

Вместо това тя каза:

— Днес е Деня на благодарността, Джак. Забравих. Можеш ли да повярваш?

— Мога — отвърнах аз и разтърках очи, за да се разсъня, — защото аз също забравих.

— Как е възможно човек да забрави Деня на благодарността? — каза тя и се разплака.

Станах и я прегърнах. Тя сякаш се разтвори в ръцете ми и сълзите й опариха рамото ми. Знаех, че истинската причина за плача й беше друга.

Беше студено и облачно. Върховете на планините не се виждаха. По склоновете им се спускаха млечнобели нишки. Зимата отново бе спечелила в сезонната надпревара и сега възвръщаше изгубените си територии, помислих си. Сетих се за Коуди, който трябваше да шофира някъде в тази посока. Надявах се да успее да се прибере без проблеми. Дъхнах в дланите си, за да ги стопля, и се запътих към полицейската кола от другата страна на улицата. Били Сандърс отново беше на смяна. Двигателят работеше, за да топли купето. Този път не ме предупреди да запазя дистанция.

Той свали прозореца си и аз се наведох. Отвътре ме блъсна вълна горещ въздух и аромат на буритос със сирене. Торбичката лежеше в скута му, а по пода се въргаляха няколко смачкани празни кутийки от безалкохолно. Сутрешният брой на „Денвър Поуст“ лежеше на седалката до него. Заглавието на първа страница крещеше: „Касапница в Северен Денвър“.

Господи. Мили боже.

— Всичко наред ли е? — попита ме Сандърс. — Не ми изглеждаш много добре. — Той притвори едното си око. — Заместникът ми каза, че не си се прибрал чак толкова късно.

— Да — отвърнах аз и побързах да сменя темата. — Значи работиш и през почивните дни, а?

Сандърс кимна. По горната му устна и по пръстите му имаше оранжев прах от чипса.

— Да, не е много приятно, но нямам избор.

— Отивам да пазарувам в „Кинг Супърс“. Жена ми предложи да те поканим на вечеря по случай Деня на благодарността. Няма да имаме пуйка, защото и двамата забравихме какъв ден е, но ще има много други вкусни неща. Мисля да купя няколко печени пилета и искам да знам колко души ще бъдем на масата. Какво ще кажеш?

Той ме погледна подозрително.

— Съпругата ти наистина ли иска да ме покани на вечеря?

— Тя ме изпрати да те попитам?

Мелиса ме изненада с това предложение. Каза ми:

— Денят на благодарността не е никакъв ден на благодарността, ако не го споделим с други хора. И тъй като семействата ни са извън щата, какво ще кажеш да го споделим с нашите надзиратели?

— Ами Моралес? — попита Сандърс.

— Мелиса току-що отиде да говори с него.

Той поклати глава и се усмихна. Изглеждаше искрено трогнат от предложението.

— Човече, би било страхотно. Мислех, че ще прекарам целия ден тук, отдаден на самосъжаление, но в крайна сметка ние пак ще си вършим работата, защото ще ви държим под око. Може дори да пренебрегнем правилата относно пиенето на алкохол по време на работа, поне днес. Искате ли помощ за вечерята?

— Разбира се, ако имате желание. Защо не се обадиш на Моралес и тримата заедно да отидем до магазина?

Сандърс се засмя и посегна към радиостанцията си. След като поговори с партньора си, той се обади на диспечера и помоли да изпратят друга кола, която да наблюдава къщата, докато той и Моралес „проследят заподозрения“. След като получи потвърждение, ме погледна и каза:

— Съжалявам, но не искам да рискувам и да оставям съпругата ти без наблюдение, докато ни няма.

Двамата полицаи и аз обикаляхме магазина като вятърничави тийнейджъри, подготвящи се за екскурзия на палатки. Аз бутах количката, а те я пълнеха — консервирани боровинки, сладки картофи, картофено пюре, буркани със сметана и сосове, буркан топено сирене (Сандърс!), два стека от по шест кутии бира, после още няколко. Пътеките между рафтовете пустееха. Наоколо се мяркаха неколцина забързани клиенти, дошли да купят нещо дребно в последния момент. Но никой от тях не изглеждаше объркан като нас тримата, защото никой от нас не бе планирал или пазарувал продукти за празнична вечеря в последния момент. В сектора за готова храна имаше четири печени пилета. Купих ги всичките, без да питам кога са били опечени.

— По-добре да остане, отколкото да не стигне — казах.

— Страхотно — засмя се Били Сандърс. — Какво ще кажеш за тези хлебчета? Изглеждат много добре.

— Мятай ги в количката.

— Вие сте много мили хора — каза Моралес. — За пръв път ми се случва да съм поканен на вечеря от хора, които наблюдавам.

Да, бяхме много мили хора, помислих си.

Двамата полицаи бяха също толкова непохватни в кухнята, колкото и аз, затова тримата позволихме на Мелиса да ни изгони оттам, за да можем да пием бира и да гледаме футбол по телевизията.

— Само една — каза Моралес. Сандърс кимна в знак на съгласие. Едната бира беше последвана от още няколко. Мелиса сякаш нямаше нищо против да приготви всичко сама. Чувах я как готви и си тананика. От кухнята ухаеше на вкусно. Анджелина пълзеше между тримата и ни подаваше играчки, а ние ги вземахме и се преструвахме, че ги крием. Беше голяма чаровница и караше полицаите да се кискат и да й правят муцунки.

Докато седях и ги наблюдавах, събитията от предишната нощ отново нахлуха в съзнанието ми и аз положих огромно усилие да ги пропъдя. Когато мобилният ми телефон звънна, едва не подскочих. Коуди.

— Извинете ме — казах аз на полицаите, но те изобщо не ми обърнаха внимание. Отнесох телефона в кухнята и изненадах Мелиса, която бързо напъха нещо зад микровълновата фурна.

— Здрасти — казах в телефонната слушалка.

— Добре ли си? — тревожно попита той.

— Доколкото ми е възможно — отвърнах.

— Имам предвид сега — каза. — Отвън на улицата съм и виждам две полицейски коли пред къщата ви.

— О, това ли? Поканихме полицаите на вечеря по случай Деня на благодарността. Защо не дойдеш и ти?

Знаех, че Коуди няма къде да отиде, освен в онзи полицейски бар, където подготвяха празнична вечеря за разведени, необвързани или дежурни полицаи.

— Шегуваш ли се? — попита той.

— Не, ела, имаме много храна. — Погледнах към Мелиса и безмълвно произнесох „Коуди“, а тя кимна ентусиазирано. Изглеждаше в чудесно настроение. После пийна голяма глътка от висока чаша, пълна с портокалов сок.

— Може ли да доведа някого? — глуповато попита Коуди.

— Разбира се. Коя е тя?

— Де да беше тя. Имам среща с Торкелсън. Може ли да го доведа? Предполагам, че съпругата му и дъщеря му са в Калифорния.

— Колкото повече, толкова по-весело — казах. — Мелиса обожава да готви за цели тълпи полицаи. Нали, миличка?

— О, да — отвърна тя достатъчно силно, за да я чуе Коуди.

— Дай ми половин час — каза Коуди.

Затворих телефона и пристъпих до печката, за да надникна в тенджерите.

— Ухае много вкусно — казах на Мелиса.

— Като се вземе предвид странната комбинация от продукти, които донесохте, нямах голям избор с менюто.

Бръкнах зад микровълновата и измъкнах оттам бутилка водка, наполовина празна.

— Откога държим водка подръка — попитах. Мелиса пиеше рядко, и то чаша вино на вечеря. За последен път я бях виждал да пие в колежа, но не толкова за удоволствие, а по-скоро като поза.

Изглеждаше много притеснена, че съм открил бутилката.

— Всичко е наред — казах. — Просто съм малко изненадан, че изпита желание да я скриеш.

— Сигурно се шегуваш — отвърна тя. — Не бих я оставила на видно място. Какво ще си помислят хората?

— Ще си помислят, че това е най-кошмарният месец през целия ни живот — казах.

— Понякога идвам в кухнята, след като заспиш. Сипвам си едно-две питиета и започвам да се питам с какво сме заслужили това. Понякога вземам чашата горе и просто седя до леглото на Анджелина и плача. Понякога влизам в спалнята, за да погледам и теб. Единственото, което ми хрумва, е, че сме прокълнати.

— Не — отвърнах. — Просто сме подложени на изпитание.

— Значи аз се провалям на този тест.

— Ни най-малко — казах аз и погалих бузата й с опакото на пръста си.

— Разпадаме ли се — попита тя.

Не знаех как да й отговоря.

Спрях за миг, преди да се върна във всекидневната, и хвърлих поглед към Сандърс и Моралес през процепа на вратата. И двамата седяха с гръб към мен, а вниманието им беше насочено към Анджелина и към мача по телевизията.

Бих могъл да ги нападна в гръб — помислих си, — а после да вземем дъщеря си, да се качим в джипа и да избягаме.

Кухнята беше пълна с тежки предмети, които можеха да ми свършат работа — чугунени тигани и тенджери, точилката, проклетият грамаден миксер. Представих си сценария и пулсът ми се ускори за няколко секунди. Бих ударил първо Сандърс, защото той беше по-близо, а после Моралес, но бързо, преди да е успял да извади пистолета си. Но имах ли смелост да ги нападна? Побиха ме тръпки. Това се случваше само по телевизията и на кино. Ами ако не успеех да ги ударя достатъчно силно и поне единият — ако не и двамата — останеше в съзнание?

Не, помислих си, ако исках да подсигуря бягството ни, трябваше да ги убия. Хвърлих поглед през рамо към комплекта с ножове. Имах голям нож „Сантоку“ — остър, солиден, с дванайсетсантиметрово острие. Можех да прережа гърлото на Сандърс, да пронижа тила на Моралес, а ако се наложеше, бих могъл да забия острието в слепоочието или сърцето му. Можеше и да успея, но дали бих могъл да го направя пред очите на Анджелина? Щеше ли да пищи и да остане белязана завинаги?

Точно тогава Сандърс взе Анджелина в скута си, а Мелиса каза:

— Джак, би ли донесъл сухите листа за украса на масата?

Коуди се появи заедно с Торкелсън, с парче печен свински бут и кашон бира.

— Има ли по-безопасно място за съучастник в четворно убийство от празнична вечеря в домашна обстановка, заобиколен от полицаи? — прошепнах аз на Мелиса в кухнята.

— Изобщо не ми е смешно — каза тя.

Мелиса вложи цялото си старание в подготовката на вечерята. Чашата с водка и портокалов сок, която винаги изглеждаше пълна, обясняваше — поне донякъде — нейната жизненост. Отново ме нахока шеговито за странния ни избор на консервирана храна и за това, че сме взели достатъчно бира за цял батальон. Коуди и Торкелсън изглеждаха в добро настроение и веднага завързаха разговор с другите двама полицаи. Четиримата се разприказваха на служебни теми и колкото повече бира пиеха, толкова по-шумни ставаха. Засрамих се от мислите си за убийство и известно време ми беше трудно да гледам Сандърс и Моралес в очите.

Най-накрая Мелиса тържествено обяви, че вечерята е готова, и ние тромаво се заклатихме към масата. Мелиса каза молитвата, а аз крадешком огледах присъстващите — и четиримата мъже седяха с наведени глави.

Колкото до мен, точно в този момент аз не бях в много добри отношения с Бог.

Разговорът на масата неминуемо се насочи към убийствата в клуб „Апалуза“ от предишната нощ. Сърцето ми веднага ускори ритъм, но успях да симулирам умерен интерес, стараейки се да държа главата си наведена. Единствения път, когато я надигнах, с Коуди се спогледахме гузно за част от секундата.

— Ако не бях разменил дежурството си с Маккой и Скръгс, случаят щеше да е мой. Горките. Кметът непрекъснато ни тормози заради убийството на Ийстман, а сега и това. Човече, тези момчета работят под огромно напрежение.

— Имате ли представа кой го е извършил? — попита Моралес.

Торкелсън сви рамене.

— Една руса мацка твърди, че е била там. Казала на Скръгс, че стрелецът бил един — някакъв едър грубоват мъж с брада и дълго палто.

Това означаваше, че Гарет Морланд не бе говорил с полицията, досущ като предишния път. Или е бил уплашен, или криеше нещо сериозно. Спомних си колко спокойно седеше на масата пред чашата с чай, когато Джетър се приближи до него и извика името му.

— Това са глупости, мамка му — каза Сандърс, но после се сети, че Анджелина седи при нас в столчето си за хранене. — Съжалявам — добави той и погледна към Мелиса.

— Да, знам какво имаш предвид — съгласи се Торкелсън. — Това да е дело на един-единствен човек? Не е за вярване. Не знам дали изобщо може да се има доверие на тази блондинка. Тя твърди, че високият здравеняк е извадил пушката изпод палтото си и е започнал да стреля наред.

— Значи тя твърди, че този едър грубоват мъж просто я е пуснал да си ходи? Само нея и никой друг? Как пък не!

— Помислила си, че приятелката й излиза след нея, но се оказва, че приятелката й е една от жертвите — каза Моралес. — Простреляна три пъти в гърдите.

— Едър грубоват мъж? — обади се Сандърс. — Май е гледала твърде много филми. Цялата тази работа изглежда точно като вътрешен конфликт между престъпни групировки.

— Напълно съм съгласен с теб — кимна Коуди.

— И ние така смятаме — каза Торкелсън. — Две от жертвите са били местни лидери на Sur-13. Сякаш някой е искал да отсече главата на този звяр, вероятно друга престъпна група като „32 Крипс“ или „Вариос“. Или мафията „Крешно“, които са наемни убийци — чухме, че се местят тук от Южна Калифорния. Няма начин това да е случайно престъпление. Това е борба за власт. Имайте предвид, че един от стрелците е използвал 10-калиброва пушка. Сериозно оръжие. Мислех си, че тези момчета се придържат към деветки или калашници.

Не знаят нищо за Гарет, помислих си. Запитах се каква роля играеше Гарет сред тези гангстери. После си помислих: Той би могъл да е лидер. А сбирката в „Апалуза“ би могла да е работна среща. Това ме накара да погледна с други очи на Гарет.

— 10-калиброва, божичко! — възкликна Моралес. — Обзалагам се, че последствията са били много грозни.

— Ами… от снимките, които видях… хм… — обади се Торкелсън. Той хвърли поглед към Мелиса, която изглеждаше замислена, но бледа като платно. Не бях споделял с нея подробности от случилото се в „Апалуза“. Казах й само, че нещата ужасно много са се объркали, а Гарет се е измъкнал. Тя ме погледна, опитвайки се да разгадае мислите ми.

— … нека просто кажем, че имаше доста кръв — продължи Торкелсън.

— Съжалявам — каза Сандърс, — но не мога да страдам до сълзи, че някакви важни клечки от Surenos 13 са били застреляни.

Моралес кимна.

— Две от жертвите са били случайни посетители — поясни Торкелсън. — Приятелката на блондинката е имала разни дребни хулигански прояви, но няма досие. Барманът е бивш затворник и вероятно член на Sur-13, но съм сигурен, че смъртта му е просто случайност.

— Няма ли свидетели? — невинно попита Коуди.

Торкелсън поклати глава.

— До този момент никакви, само блондинката. Познаваш квартала — нощем е пуст и оттам рядко минават полицаи, макар че са длъжни да го наблюдават. А доколкото ми е известно, среднощните престрелки в района са често срещано явление.

— А кой се е обадил в полицията? — попита Коуди.

— Някакъв гражданин — отвърна Торкелсън. — Казал, че отишъл до бара да пийне нещо, но той изглеждал затворен, което му се сторило необичайно. Погледнал през прозореца и видял труповете.

— Нещо друго? — отново се намеси Коуди. Надявах се да не събуди подозрение, но в крайна сметка той никога не излизаше от образа си на безмилостно ченге.

— Едно нещо, макар и дреболия — отвърна Торкелсън. — Някакъв шофьор на камион, който понякога използвал тази улица, за да зарежда магазина си. Твърди, че е видял светъл на цвят джип, паркиран пред клуба, долу-горе по същото време, когато е извършено престъплението.

— Момент — обади се Моралес и посочи към мен с лъжицата си. — Нашият господин Макгуейн има светъл джип. Снощи го нямаше в продължение на няколко часа.

— Точно така — потвърди Сандърс.

Стомахът ми се преобърна. Ръката на Мелиса замръзна, докато бършеше парче картоф от бузата на Анджелина.

— Може по пътя към бара да си се отбил в клуб „Апалуза“, за да застреляш четирима души.

— Може — казах.

— Ето, решихме случая — каза Моралес и загреба картофено пюре с вилицата си.

— Сега ще получим похвала и повишение — добави Сандърс, — и ще ни покажат по телевизията рамо до рамо с кмета. Би ли ми подал шунката?

Започнах отново да дишам. Когато погледнах към Коуди, той ми намигна.

Мелиса стана и леко залитна. Надявах се, че само аз съм го забелязал.

— Кой иска десерт? — попита тя и се запъти към кухнята. Сигурен бях, че първо ще посегне към чашата си с портокалов сок.

Преместихме се във всекидневната. Навън вече беше тъмно. Ситни и твърди топчици сняг потракваха по западните прозорци, разтапяха се при допира със стъклото и се плъзгаха надолу, оставяйки след себе си следи като от охлюви.

Хванахме последната четвъртина от празничния мач за Деня на благодарността. „Далас“ водеха с двайсет точки, а Джон Мадън възхваляваше достойнствата на Търдъкен[1] и осмокраките пуйки. Бях искрено изненадан, че дежурните полицаи и Торкелсън останаха толкова дълго. И очевидно не бързаха да си ходят. Все още имаше достатъчно бира, а Коуди отвори бутилка „Джим Бийм“ с черен етикет. Запитах се дали смятаха да стоят, докато свърши мачът, или докато свърши алкохолът. Заложих на алкохола. Анджелина изглеждаше превъзбудена от компанията и не проявяваше никакво желание да си ляга. И как да спи, когато около нея се въртяха четирима мъже и я обсипваха внимание? Мелиса почистваше кухнята и — най-вероятно — продължаваше да допълва чашата си с водка. Не можех да прогоня образа й от главата си — как наблюдава мен и дъщеря ни нощем, с питие в ръка.

Обичах Мелиса, а сега вече бях наясно и с дълбочината на нейните чувства. Когато — ако — се наложеше да предадем Анджелина, нямаше начин Мелиса да не стопи и мен със себе си. Тя каза, че се разпадаме, а загубата на дъщеря ни със сигурност щеше да я докара не само до ръба, но и отвъд него. Вече дори не бях сигурен дали щях да я познавам толкова добре, какво щеше да се случи с мен и в какво щях да се превърна след тази огромна загуба. Побиваха ме тръпки от всички възможни сценарии, които можех да си представя.

Бях чел някъде, че няма нищо по-тежко на този свят от това да загубиш детето си. И го вярвах. Но въпросните загуби се дължаха на смърт или нещастен случай. А все още никой не бе изследвал какво е усещането да се откажеш от детето си заради правна аномалия. И да го предадеш на хора, които биха могли да се окажат чудовища.

— Онзи английски извратеняк — каза Торкелсън. — Чухте ли последната новина около него?

Това, разбира се, веднага ме измъкна от унеса ми.

— Как се казваше този задник? — попита Торкелсън. — Нали се сещате, онзи, дето щеше да се мести тук? Имаше репортаж за него в новините по „Канал 9“.

— Малкълм Харис — казах.

Торкелсън беше пиян. Говореше твърде високо и леко заваляше думите. Сандърс и Моралес — също. Те буквално си крещяха един на друг в продължение на половин час, разказваха си полицейски истории и сравняваха подвизите си. Полицаите, също като фермерите и търговците от детството ми, бяха подозрителни и необщителни по принцип, но не и в случаите, когато попадаха в компанията на себеподобни. После започна безсмисленото дърдорене, което сякаш нямаше край. Слушах с половин ухо. Мислех предимно за собствените си проблеми и се опитвах да усмирявам Анджелина. Надявах се, че Мелиса скоро ще приключи в кухнята и ще сложи дъщеря ни да спи. Но когато чух да се споменава името на Малкъм Харис, веднага наострих уши.

— Та какво за него? — попита Коуди. С изненада установих, че той е най-трезвият от всички. Не че не пиеше, просто не се наливаше както обикновено — или както правеха останалите ни гости. Това вероятно се дължеше на „добрите“ дни, с които често се хвалеше напоследък. Коуди пиеше само когато бе отегчен, а това се случваше почти непрекъснато. Ако работеше по някакъв случай или проект, се въздържаше.

— За кого говори той? — обърна се Сандърс към Моралес.

— Не гледаш ли новините по телевизията? Не четеш ли докладите? — попита Моралес.

— Мамка му, не! — каза Сандърс, преди да забележи седналата в скута ми Анджелина. — Съжалявам — добави.

За моя радост Мелиса излезе от кухнята и взе Анджелина от ръцете ми. Пожела лека нощ на всички, а гостите ни я засипаха с благодарности и похвали. Очите й се насълзиха — вече се разплакваше много лесно и много бързо и тя побърза да отведе дъщеря ни в стаята й. Изпитах облекчение, че не залита и не изглежда пияна, но си отбелязах наум да проверя количеството на изпитата водка от бутилката зад микровълновата.

— Познаваш го — каза Моралес. — Онзи англичанин. Канеше се да мести компанията си тук или нещо такова. Обадиха ми се да отида до летището, за всеки случай. Ако случайно се окажеше в самолета, трябваше да го арестуваме, но те са го заловили още преди да се качи, предполагам. Оказа се някакъв извратен педофил.

Сандърс поклати глава.

— Никога не съм чувал за него.

— Както и да е — отегчено продължи Торкелсън, — оказва се, че е бил свързан с някого тук.

Двамата с Коуди наострихме уши.

— Обри Коутс — каза Торкелсън. — Телефонният му номер и имейлът му бяха навсякъде из разпечатките на англичанина. От Скотланд Ярд смятат, че нашият човек е бил част от мрежата на онзи извратеняк за разпространение на детско порно.

— Ще ми се да беше успял да кацне при нас — каза Сандърс. — Така някой можеше да го застреля. Ненавиждам такива боклуци.

— Аз бих го застрелял, без да ми мигне окото — каза Моралес и аз веднага му повярвах.

— Чакайте малко — казах аз. Мозъкът ми отказваше да възприеме чутото. — Малкълм Харис е бил свързан с Обри Коутс?

В главата ми отново нахлу част от разговора ми с Харис:

— Моите приятели от Колорадо казват, че в сравнение с онова, на което съм свикнал, там ще съм брониран! Това е думата, която използват, брониран. Звучи ми страхотно.

— Така ли? Кой го казва? — попитах.

— О, не — смутено отвърна той. — Не искам да разкривам източниците си.

Значи източникът му е бил Обри Коутс? Но източник на какво? И как би могъл Коутс да бъде брониран?

Погледнах към Коуди с надеждата да получа някаква яснота по въпроса, но той изглеждаше не по-малко изненадан от мен.

— Обаче аз разбрах, че шибаният главен прокурор няма намерение да повдига повече обвинения срещу Коутс. Не и след като Коутс успя да се измъкне първия път… — Торкелсън млъкна внезапно, осъзнавайки какво казва и пред кого го казва. После хвърли поглед към Коуди. — Съжалявам, човече.

Коуди кипна от ярост, но не каза нищо.

— Какво? — попита Сандърс. — Какво, по дяволите…?

Моралес се облегна назад на дивана и строго изгледа Коуди и Торкелсън.

— Момчета, успокойте се — каза.

— Какво? — повтори Сандърс, съвършено объркан.

— Не мислех какво говоря — заоправдава се Торкелсън. — Изплъзна ми се от езика.

— Точно така, мамка му! — каза Коуди.

— Братлета, хайде по-спокойно — каза Моралес, умиротворителят, и се изправи помежду им. — Всичко е наред. Не забравяйте, че в къщата има жена с малко дете.

Сандърс тропна с крак.

— Някой ще ми обясни ли какво, по дяволите, става тук?

Моралес се завъртя към партньора си и каза:

— Празничната вечеря приключи, ето това става. Нашите заместници ще пристигнат след двайсет минути, така че е време да си ходим.

Мелиса — Бог да благослови Мелиса — стопи напрежението, като доведе Анджелина от горния етаж. Беше облечена с пижамка и макар че изглеждаше много уморена, личицето й грейна при вида на полицаите.

— Анджелина иска да ви пожелае лека нощ — каза Мелиса.

Сандърс, Торкелсън и Моралес се изправиха. Благодариха още веднъж на Мелиса и погалиха пухкавата ръчичка на Анджелина. Тя възнагради всеки един от тях с радостно писукане и това ги накара да се разсмеят с глас.

— Много е изморена — каза Мелиса. — Вие също, момчета.

— Каква душичка е — каза Моралес.

Целунах дъщеря си за лека нощ, но тя бе обсебена от мъжете в стаята, които продължаваха да й се усмихват.

— Ще се видим след няколко минути — казах на Мелиса.

Тя сложи Анджелина на раменете си и тръгна нагоре по стълбите, но дъщеря ни непрекъснато шаваше и се обръщаше, за да помаха за последно, ухилена до ушите.

Моралес изглеждаше съсипан, Торкелсън и Сандърс — също.

— Това, което се случва, е много несправедливо — каза Сандърс, който сякаш едва сега осъзна причината, поради която ни наблюдаваха.

— Много — поклати глава Моралес.

Торкелсън се здрависа набързо с мен, благодари за вечерята и се запъти към входната врата. През цялото време Коуди не откъсваше поглед от него.

Сандърс и Моралес го последваха. А аз не спирах да се чудя каква информация беше доставял Коутс на Харис — и защо.

— Този задник — просъска Коуди. — Как можа да ме издаде така?

— Не го направи нарочно — казах. — Просто говореше, без да мисли.

— Ето това е проблемът на цялото шибано управление. Те просто не мислят.

— Искаш ли едно последно питие преди лягане? — предложих.

Коуди поклати глава.

— Не, приключих.

— Връзката между Малкълм Харис и Обри Коутс — казах. — Нещо става тук, но не мога да разбера какво. Нещо голямо и много лошо.

— Понякога — каза Коуди и зарея поглед над главата ми — ми се иска да имам разрешително, с което спокойно да убивам хора. Бих избил доста народ, за да превърна света в едно по-добро място. Щях да започна с Обри Коутс и Малкълм Харис, после щях да продължа с Гарет и Джон Морланд. Сещам се за още петдесетина души.

— Коуди…

— О, моля те — прекъсна ме той.

— Погребението на Брайън е утре — казах. — Искаш ли да дойдеш с нас?

— Утре ли е?

— Да.

— Божичко! Още не мога да повярвам, че го няма. Просто не мога да свикна с тази мисъл.

— Знам какво имаш предвид.

Той заби поглед в мен.

— Не, няма да дойда.

Това ме разтревожи.

— Няма нищо общо с Брайън — каза Коуди. После вдигна ръка и доближи палеца и показалеца си на милиметър разстояние. — Ей толкова близо съм до разгадаването на цялата тази каша.

Неволно отстъпих крачка назад.

— Шегуваш се!

Очите му грейнаха.

— Не. Мисля, че съм на прав път. Просто ми трябваше време да проследя регистъра на обажданията и да свърша малко полицейска работа. Усещам, че съм на финалната права.

— Разкажи ми — помолих.

Той се усмихна. Усмивката му — за жалост — наподобяваше тази на чичо му Джетър.

— Ще ти разкажа, когато приключа — отвърна. — Ти и Мелиса преминахте през достатъчно неприятности. Не искам да ви давам напразни надежди.

Той взе сакото си от облегалката на дивана и кимна към стълбите.

— Този Сандърс не е от най-умните, но беше прав, когато каза, че това е много несправедливо. Наистина е несправедливо.

На входната врата спря и отново ме погледна. Отвън нахлуха снежинки.

— Коутс е един ходещ мъртвец, просто още не го знае. Но да, съгласен съм с теб, че в тази история има неща, които все още не са ни известни. Тази работа с Малкълм Харис доста ме обърка, но като се замисля, всичко се връзва… някак. Просто все още не знам как точно.

— Кога ще те видя? — попитах. — Остават само три дни.

— Няма да е скоро — отвърна той. — Заминавам за Ню Мексико.

— Защо?

— По-нататък ще разбереш — каза той и махна с ръка. — И дръж Мелиса настрана от бутилката. Тревожа се за нея.

[1] Turducken — сборна дума от turkey, duck и chicken (пуйка, патица, пиле). — Б.пр. ↑

21.

Петък, 23 ноември

Два дни до края

Погребението на Брайън се състоя в Кепитъл Хил, в най-голямата църква, която някога бях виждал, претъпкана с непознати за нас хора. Лек, стерилен декор в светъл чам и изчистени линии. О, и един малък стилизиран кръст, висящ на верига в един от ъглите най-отпред, сякаш на някого му бе хрумнало да го постави там в последния момент.

— Църква с дизайн от „Икеа“ — прошепнах аз на Мелиса в опит да я разведря. Не успях.

Ако Брайън трябваше да организира собственото си погребение, то сигурно щеше да изглежда точно така. Пищно, мащабно и твърде луксозно. Група музиканти свиреха съвременни погребални песни, а на голям екран отпред се сменяха снимки на Брайън — на ски, в басейн, като оратор на подиум, усмихнат, танцуващ, костюмиран като Джон Елуей и като Спайдърмен на различни партита. Останките му лежаха в мраморна урна върху обвит с кадифе подвижен подиум в предната част на църквата. Партньорът на Брайън — Бари — говори за лоялността на Брайън, за творческите му заложби, за „способността му да озарява околните с присъствието си“. Бари изглеждаше като спокойна противоположност на Брайън и аз едва сега разбирах колко добре са си пасвали заедно.

След Бари дойде ред на кмета Халадей, който произнесе не само прочувствена реч в памет на Брайън, но и даде обет на присъстващите, че убиецът ще бъде открит и предаден на правосъдието. Чуха се леки ръкопляскания, когато кметът каза, че Денвър не е място за екстремистки прояви, и че смъртта на Брайън завинаги ще бъде запомнена като инцидента, превърнал града в „зона без престъпления, основани на омраза и нетърпимост“. Убеждението на кмета, че убийството на Брайън е последица от обикалянето му по барове за хомосексуалисти, говореше за липсата на напредък в полицейското разследване.

Улових се, че неволно оглеждам опечалените, докато кметът говореше. Много от лицата бях виждал в светския раздел на „Денвър Поуст“ и „Роки Маунтинс Нюз“, а някои и по телевизията. Брайън често повтаряше, че познава всеки, който е някой в този град, и навалицата в църквата го доказваше. Гордеех се, че бе успял да постигне такова влияние в града, и то без да загърбва нас, приятелите си от детството.

Седяхме най-отзад, просто защото църквата вече беше пълна, когато пристигнахме. Сандърс и Моралес ни придружаваха, естествено, но — слава богу — в цивилни дрехи. По време на службата двамата седяха точно зад нас и аз чух как Сандърс прошепна на Моралес:

— Тук е пълно с гейове и откачалки от световна величина.

— Имам чувството, че изобщо не съм познавала Брайън, и това ме притеснява — прошепна в ухото ми Мелиса. — Кои са всички тези хора? Той е споменавал единствено Бари. Сякаш е имал паралелен живот, който е водил тайно от нас.

— Ние бяхме неговият таен живот — казах. — Тази зала бе истинският му живот.

Кметът най-после отстъпи встрани. Групата започна да свири „Губя религията си“ на R.E.M, което ми се стори някак неуместно.

— Господи — възкликна Мелиса. — Нима не знаят, че се намират в църква?

Макар Коуди да беше казал, че няма да идва, аз все пак се оглеждах за него. Беше ми оставил късче надежда, и това бе единственото, което ме крепеше.

Когато песента свърши, някакъв модерен пастор с дълга коса, добре оформена брада и полуразкопчана риза зае подиума и ни каза, че не сме се събрали, за да скърбим за нечия смърт, а за да отпразнуваме живота на едно прекрасно човешко същество. Започна да разказва смешни случки с Брайън — събрани очевидно от Бари и общи приятели на Бари и Брайън. Някои от тях бяха много смешни наистина, но и много изненадващи, защото двамата с Мелиса ги чувахме за пръв път. Истории за наш приятел, когото ние познавахме в коренно различна светлина. Не след дълго Мелиса започна да се смее и да плаче едновременно, което пък веднага разплака Анджелина.

— Ще я изведа навън — казах аз и Мелиса с облекчение ми я подаде. Сандърс ни последва.

Планинските върхове все още се губеха в снежни облаци. Ски курортите — съдейки по информацията от радиото — едва побираха наплива от почиващи. Говорителите на различни туристически фирми се надцакваха един друг относно количеството на падналия през нощта сняг. Познавах лично повечето от тях покрай работата ми и със сигурност знаех, че снежната покривка далеч не ги вълнуваше толкова, колкото звучеше по радиото.

Анджелина — както обикновено — предпочиташе да е навън. Започна да се дърпа от ръцете ми веднага щом излязохме, но аз я държах здраво и не исках да я пускам на земята, защото Мелиса я бе облякла в кадифена рокля, розов чорапогащник и дебело палто. Докато се борех да я удържа, се озовах точно пред Джим Дуган, който пушеше цигара, облегнат на дънера на голо дърво в двора на църквата.

Дуган впери поглед в Сандърс, който вървеше на няколко крачки след мен. Не се представи, но очевидно нямаше нужда да го прави.

— Би ли ни оставил насаме за няколко минути?

Сандърс тръгна обратно към църквата и се настани на една от пейките по алеята.

— Кметът приключи ли там вътре? — попита Дуган.

— Мисля, че да.

— Добре ли се представи?

Свих рамене.

— Достатъчно добре. Не каза нищо лошо за Брайън.

Той се засмя.

— Този Ийстман ни причиняваше големи главоболия. Направо побъркваше кмета, защото знаеше как да накара системата да работи в негова полза, в това число и самия градоначалник. Винаги съм смятал, че е било на лична основа.

— Брайън беше силен характер — казах.

— Така е. Има нещо, което искам да споделя с теб. Но искам да си остане между нас — каза Дуган.

— Разбира се. Обичам да си споделям с хората, които ме уволняват от работа. Няма проблем.

Дуган отново се засмя.

— Нали знаеш, че аз съм просто момчето, което предава съобщенията? Кметът и съдията са доста близки. Съпругата на съдията е един от най-сериозните му дарители, така че кметът си има някакви задължения, ако схващаш намека ми.

— Схващам го. — Анджелина отново взе да се дърпа и аз я гушнах по-здраво. — Но това тук е много по-сериозно от тези неща.

— Какво имаш предвид?

— Помниш ли разговора ни за Малкълм Харис?

Дуган кимна.

— Знаеш ли кой е връзката му тук, в Колорадо?

Той поклати глава.

— Обри Коутс, Чудовището от Пустинния каньон.

Дуган тъкмо вдигаше цигарата към устата си, но ръката му застина във въздуха.

— Както споменах онзи ден, кметът може би има по-голям проблем, отколкото предполага — продължих аз. — Ако се окаже, че в този град, точно под носа му, е разположено ядрото на международна педофилска мрежа, това изобщо няма да помогне на политическите му амбиции. Да не говорим, че някой може да потърси отговорност от неговия приятел съдията за това, че е пуснал Коутс на свобода. Как ще прозвучи това по новините на „Канал 9“, според теб?

— Не, не — каза Дуган, — съдията няма вина за това. Просто полицията не си беше свършила работата. Това по никакъв начин не може да опетни кмета, просто няма връзка. Ти просто хвърляш кал напосоки.

Да, аз наистина хвърлях кал напосоки, но част от нея залепна точно където трябваше. Можех да се обзаложа, че в момента му се виеше свят — поне малко — и се чудеше как да овладее положението.

— Хващаш се за сламки — каза той. — Просто търсиш нещо, каквото и да е, което да използваш срещу съдията.

Не отговорих.

— Чух, че си се опитал да стигнеш до кабинета му онзи ден — продължи Дуган. — Но когато не са те пуснали, си му звъннал по телефона, използвайки моето име. Стигнал си и до завоалирани заплахи. Кметът ме помоли да проуча проблема, но още не ми е останало време.

— Благодаря ти.

— Нека не ти става навик.

Той насочи вниманието си съм Анджелина, която не спираше да се върти в ръцете ми и дори бе успяла да накриви шапката ми на една страна.

— Това е дъщеричката ти, нали?

— Да.

— За нея ли…

— Да!

Той поклати глава и отмести поглед встрани. Изглеждаше искрено развълнуван.

— Да, тя е момиченцето, което приятелят на кмета, съдия Морланд, смята да ни отнеме в неделя.

Дуган дръпна дълбоко от цигарата си и издиша безкрайно дълга струя дим.

— Съдия Морланд е много особен тип. Рядко срещана птица. Срещам такива като него ежедневно, но той е рядък екземпляр.

Оставих го да продължи.

— Гледаш на нещата от погрешен ъгъл. Правиш си погрешни заключения. Аз работя в тази сфера и мога да ти кажа, че политиците, които твърдо са се запътили нанякъде, не се вторачват в настоящия момент. Добрите политици — а Морланд е много добър — мислят в далечна перспектива. Те фиксират погледа си върху трофея. И понякога не им е лесно да контролират нещата, които вършат точно пред очите ти. Ако искаш да ги разбереш, трябва да мислиш в перспектива. А ти не мислиш в перспектива.

— Върху какво е фиксиран неговият поглед? — попитах.

— Върховния съд — отвърна Дуган.

Поклатих глава.

— И как отнемането на дъщеря ни би му помогнало да стигне до Върховния съд?

— Не знам, Джак. Трябва сам да разгадаеш това. Но аз знам със сигурност, че се е устремил точно натам.

Оставих Дуган до дървото му. Сандърс отново ме следваше на няколко крачки разстояние. Когато стигнахме до паркинга, във въздуха се разнесе рев на мощен двигател. Веднага го разпознах и се почувствах така, сякаш остър нож преряза гърлото ми.

Жълтият „Хамър У3“ на Гарет се отдалечи на заден ход от нас. Не виждах добре купето заради затъмнените стъкла, но ми се стори, че разпознах два профила — Гарет и баща му.

— Какво стана, познаваш ли го? — попита Сандърс, усетил реакцията ми.

Значи Гарет присъстваше на погребението на човека, когото бе ритал до смърт? Защо, за да злорадства? А какво правеше съдия Морланд тук? Той пък какво искаше да види?

Анджелина се разшава в ръцете ми и посочи към катерицата, която се катереше по близкото дърво.

— Коте! — възкликна тя.

Започнах да се смея, но внезапно ме прониза вледеняваща мисъл, от която ми се подкосиха краката. Погледнах към малкото си момиченце, после към отдалечаващия се жълт хамър, а после отново към Анджелина. Дошъл е с надеждата да види нея, помислих си.

Което отново ме върна в началото, при простичкия въпрос, на който все още търсех отговор: Защо я искаха толкова много?

И тогава всичко доби внезапен и ужасяващ смисъл.

Брониран. Каква по-добра броня за един педофил от това да има за партньор в престъпленията си влиятелен съдия? Съдията, от чиято зала си бе тръгнал свободен Чудовището от Пустинния каньон — друг участник в международната педофилска мрежа?

Анджелина изплака и аз осъзнах, че я стискам твърде силно. Отпуснах хватката и я погледнах. Беше красива и всички го твърдяха — с тъмните си искрящи очи, усмивката, маниерите — не си го внушавах като оглупял от любов родител.

Почувствах се така, сякаш някой ме ритна в стомаха с всичка сила.

Понесох я към паркинга зад църквата, където бях видял няколко полицейски автомобила, в това число и невзрачния „Краун Виктория“ на Торкелсън. Полицаите стояха там и зорко наблюдаваха, без съмнение, защото случаят все още се разследваше. Торкелсън стоеше облегнат на колата си и разговаряше с някакъв свой колега. Личеше си, че са ченгета дори сред траурната обстановка, където почти всички носеха костюми и вратовръзки. Около тях се навъртаха и няколко униформени полицаи.

Торкелсън явно забеляза тревогата в изражението на лицето ми, защото се извини на колегите си и ме пресрещна на тротоара.

— Здравей, Джак — каза.

— Ти спомена, че Малкълм Харис е свързан с Обри Коутс? Откъде знаеш това? Как стигна до този извод?

Той сви рамене.

— Разпечатки от телефонни разговори, имейли, свалени и качени файлове в интернет. Има доста технически улики, свързани с доставчици на интернет и прокси сървъри, както и други неща, които не разбирам особено, но ми обясниха, че Коутс е изпращал огромни файлове и големи количества снимки отвъд океана от онази негова каравана. Британците са стигнали до източника от компютъра на Харис. За жалост, ние вече не разполагаме с оригиналните файлове, както ти е известно. — Той хвърли поглед над рамото ми, за да види дали Коуди не се спотайва някъде с намерението да го нападне.

— Не знам къде е Коуди — казах. — Не се тревожи за него.

— Защо ми задаваш този въпрос? — попита той.

— Защото съм почти сигурен, че ако се заровиш малко по-дълбоко в тези улики, ще откриеш още един участник в комуникацията между Харис и Коутс. И този някой живее в нашия град.

Торкелсън ме изгледа подозрително.

— Имаме екип, назначен да се занимава с това — каза. — Работят съвместно с британците и Интерпол. Арестуват се педофили всеки ден, навсякъде по света. Конкретен човек ли имаш предвид?

— Съдия Морланд или сина му Гарет — казах. — Или и двамата.

Торкелсън затвори очи, пое дълбоко въздух и изстена.

— Не започвай пак, моля те — каза. — Знаеш какво се случи, когато изпратих полицаи в къщата му след твоите безценни показания.

— Това е различно — казах. — От всички възможни места, на които може да премести централата на бизнеса си, Малкълм Харис избира Денвър. На мен ми каза, че тук ще бъде като брониран. Някой го е уверил, че тук ще се чувства много добре. Какво по-добро доказателство за това от факта, че един педофил и разпространител на детска порнография като Обри Коутс бива пуснат на свобода от самия съдия Джон Морланд?

Торкелсън отвори уста, за да ме обори, но се отказа и спря. Усещах как мислите му препускат и нещата започват да се наместват и в неговото съзнание, точно както се случи и с мен.

— Откъде познаваш Харис? — попита Торкелсън.

— Наложи се да се запозная с него по служба — отвърнах. — Още преди да разберем какъв е.

— Исусе! — прошепна той.

— Имаш ли достъп до уликите срещу Харис? — попитах.

Торкелсън кимна.

— Ще се наложи да се свържа с един от компютърните ни специалисти, за да ги разтълкува — каза той. — Но мисля, че разполагаме с цялата помощна информация, събрана до този момент. Остава да направим кръстосано проучване на телефонните разговори, имейл адресите и компютърните данни — поне така си мисля.

— Ще се пробваш ли? — попитах.

Торкелсън хвърли поглед през рамо, за да се увери, че колегите му няма да го чуят.

— Да — тихо каза той.

— Благодаря ти — отвърнах. Прииска ми се да го целуна.

— Честно казано, не мисля, че ще успеем — добави той и положи ръка на рамото ми. — Ако имаше някакви електронни следи от Коутс и Харис до Морланд или сина му, вече щяхме да сме ги открили. По този случай се работи от дяволски дълго време.

— Разбирам — казах. — Но няма ли да е по-лесно, ако насочиш вниманието си към нещо конкретно, като компютрите и телефоните на Морланд и Гарет, отколкото да правиш кръстосано проучване на всички данни?

— Може би — каза той. — Не знам.

Анджелина изгуби и малкото си останало търпение и започна да удря с миниатюрните си юмручета по реверите на палтото ми.

— Долу! Долу! — захленчи тя.

— Анджелина, престани! — Тонът ми я стресна и тя мигновено млъкна. После започна да плаче и аз се почувствах виновен, че съм й се скарал.

Същата нощ се обърнах в леглото, отворих очи и видях Мелиса, седнала в тъмното с чаша в ръка и вперен в мен поглед. Сигурно се чудеше защо се е омъжила за човек, който не може да закриля семейството си.

22.

Събота, 24 ноември

Един ден до края

Когато телефонът звънна в седем и половина сутринта, аз разтърках очи и грабнах слушалката с надеждата, че ще чуя добри новини от Торкелсън или Коуди. След неочакваната ми среща с Мелиса предишната нощ, не успях да заспя часове наред и току-що бях задрямал.

— Всичко готово ли е за утре? — попита съдия Джон Морланд.

Не отговорих.

— Сигурно ви е много тежко, убеден съм в това. Но моля ви, не правете нещата още по-сложни и за двете страни.

— По петите ти съм — казах.

Последва секунда мълчание.

— Какво? — попита той.

— Чу ме. Ще бъдеш тикнат в затвора и повече никога няма да докосваш малки момиченца. А ти си наясно какво се случва в затвора с такива като теб.

— Нямам абсолютно никаква представа за какво говориш — отвърна той гневено. Надявах се да събудя чувството му за вина и да го накарам да се издаде. Но той беше добър актьор.

— Така ли? — попитах.

— Ти вече прекрачи границата. Неприятно ми е да го кажа, но е крайно време да изведем детето от тази… обстановка.

— Съвсем скоро ще носиш униформени дрехи и обувки без връзки, и непрекъснато ще се оглеждаш през рамо за следващия си нападател — казах.

Тежка въздишка.

— Направих всичко възможно да бъда търпелив и да проявявам съчувствие — каза Морланд. — Аз нямах никаква нужда от тези три седмици, но ви ги дадох. Предложих ви помощ, ако решите да си осиновите друго дете, но вие не пожелахте да я приемете. От вас получавам единствено заплахи и параноични брътвежи. Обвинявате сина ми в убийство, а мен в нещо, което даже не мога да произнеса на глас. Надявах се, че в тази болезнена за всички ситуация ще съумеете да се държите като зрели хора поне заради детето, но очевидно съм се лъгал.

Човече, още малко и щеше да убеди самия мен в правотата си. Беше дяволски добър, не можех да го отрека.

— По петите ти съм — повторих.

— О, за бога…

Затворих слушалката и вдигнах поглед. Мелиса стоеше до вратата на спалнята с Анджелина на ръце.

— Това той ли беше? — попита тя.

— Да.

— Какво искаше?

— Искаше да се увери, че сме готови.

— Колко мило от негова страна — каза тя с нотка на отчаян сарказъм. После затвори очи. Веднага станах, готов да я хвана, ако залитне. Анджелина протегна ръчички към мен и изплака:

— Та!

Направих препечени филийки, но не успях да преглътна и хапка, затова пих само кафе в огромни количества. Известно време бродих из стаите на къщата с чаша в ръка, сякаш ги виждах за пръв път през живота си. През щорите и завесите се процеждаше бяла зимна светлина. Изглеждаше по-различна от тази през есента или лятото, някак по-бледа и безстрастна. Навън очевидно беше студено, защото нагревателят се включваше на чести интервали и през клапите нахлуваше мощна струя горещ въздух. Може би това се случва непрекъснато, помислих си, просто досега не съм го забелязвал. Опитах се да си спомня кога за последно съм проверявал отоплителното котле в мазето, но така и не успях да се сетя.

Сандърс и Моралес се намираха на обичайните си места отвън на улицата. Двигателите на колите им работеха и от ауспусите им излизаха рехави облачета пара, които се разтваряха във въздуха.

Не бях казал на Мелиса за подозрението си относно съдия Морланд, нито за разговора си с Торкелсън. Може би трябваше да го направя, но се осланях на надеждата, че Торкелсън ще ми се обади, за да потвърди връзката на съдията с педофилската мрежа, и всичко ще приключи веднъж завинаги.

Мелиса реши, че на къщата й липсва нещо и се залови да пече хляб. Не след дълго из въздуха се разнесе аромат на прясно изпечен хляб, който сякаш пропъди част от натрупаното напрежение. Добра идея, помислих си.

В стаята на Анджелина имаше кашони, обозначени с надписи — „Зимни дрехи“, „Летни дрехи“, „Играчки и подаръци“ — и натрупани един върху друг в единия ъгъл.

Най-лошото наистина се случваше.

За четвърти път този ден извадих мобилния си телефон и набрах номера на Коуди. И за четвърти път чух: „Номерът, който търсите, е извън обхват. Моля, оставете съобщение…“.

Телефонът звънна още няколко пъти през деня, но нито едно от обажданията не беше от Торкелсън или Коуди. Майката и бащата на Мелиса се обадиха от различни населени места и тя говори и с двамата поотделно по-дълго от когато и да било. Лицето й почервеня, докато говореше с баща си, и на мен веднага ми стана ясно, че започваше да се ядосва.

— Ние имахме адвокат — разгорещено каза тя. — Не сме останали без адвокат, татко. Работата е там, че нищо не можеше да се направи.

Тя се намръщи, докато го слушаше, и завъртя очи, когато забеляза, че я гледам.

— Господи, татко — каза тя, — страхотно е, че изведнъж се оказваш толкова разтревожен за нас и разполагаш с отговори на всичко. Но къде беше преди три седмици, когато можехме да се възползваме от мъдростта ти?

Малко след това се обадиха моите родители, преди Мелиса да се е успокоила. Тя разговаря с тях и им каза, че няма промяна. Малко по-късно ми подаде слушалката.

— Майка ти е много разстроена и не може да говори повече — каза баща ми.

— Разбирам.

— Ето какво се случва, когато оставим нещата в ръцете на правителството и адвокатите — каза той. — Когато цяло едно общество пренебрегне личната отговорност, изникват такива ситуации. — Бях чувал тази теория многократно; как всичко е било прекрасно по времето на първите заселници, когато взаимоотношенията между хората са били честни и почтени, и всеки е заставал зад думите си със собствената си репутация или оръжието си, без намесата на трети страни като политици или адвокати.

— Татко, не мога да седна на верандата и да ги чакам с пушка в скута си.

— Знам, че не можеш — отвърна той. — И това е безобразие!

Замислих се за 45-калибровия „Колт“ на дядо ми, който държах в килера на спалнята, и казах:

— Да, така е.

— Онзи ден се пошегувах пред майка ти, че трябва да пратим някого като Джетър Хойт да оправи нещата. Щяха да видят тогава тези градски типове какво е гранична справедливост, нали?

Усмихнах се горчиво на себе си. Граничната справедливост не успя да се сработи добре със Sur-13.

— Колко жалко, че не можем да го направим — каза той.

Не можех да стоя на едно място и непрекъснато крачех напред-назад. Продължавах да набирам номера на Коуди и всеки път му се ядосвах все повече и повече. Същото се отнасяше и за Торкелсън, който не вдигаше мобилния си телефон. Потърсих го на служебния му номер в следователския отдел, но служителката от централата ми каза, че Торкелсън е извън сградата и не знае кога ще се върне. Попита дали желая да ме свърже с някой друг, който да ми помогне, но аз отказах.

Стараех се да избягвам Мелиса и Анджелина, защото не исках страхът и гневът ми да им влияят. Качих се на втория етаж и проверих дали колтът е зареден; после слязох в мазето, загледах се в котлето за отоплението и се запитах как, по дяволите, работеше това чудо.

За пръв път ми се случваше да открия смисъл в нещо, казано от баща ми. Защо не можех да седна на верандата с пушка в скута и да държа света настрана от семейството си?

Не ми се стоеше вкъщи, но не можех и да оставя Мелиса и Анджелина сами, затова навлякох анорака си и излязох на улицата.

Когато се приближих до колата на Сандърс, той свали прозореца и вдигна ръка с длан към мен.

— Дотам, Джак!

— Защо?

— Шерифът не одобри съвместната ни вечеря по случай Деня на благодарността. Каза и на двама ни с Моралес да спрем да задълбочаваме приятелските си отношения с теб и семейството ти. Знаеш какво ще се случи утре.

— И какво ще се случи утре? — гневно попитах аз.

— Джак, просто не се приближавай повече.

Обърнах се и ядосано закрачих към къщата. Пътьом извадих мобилния си телефон и отново набрах номера на Коуди.

Извън обхват.

После отново звъннах в полицията, а момичето от централата обеща, че ще остави съобщението ми върху бюрото на Торкелсън — най-отгоре върху купчината с останалите ми съобщения.

Следобед, докато Анджелина спеше, отидох в кухнята и заварих Мелиса да вади още няколко хляба от фурната и да ги подрежда на плота, за да изстиват. Дори не можех да преброя всичкия хляб, който беше опекла през деня — поне двайсет и пет самуна, а може би и повече. В кухнята се носеше тежка миризма на мая, брашно и препечена до златисто коричка. На масата чакаше още тесто и по всичко личеше, че тя смята да пече хляб, докато свършат продуктите. Хвърлих бърз поглед около потайните места в кухнята, но не видях бутилката.

— Няма нужда да се оглеждаш — каза тя. — Не пия.

— Джак, обажда се детектив Торкелсън — каза Мелиса и ме потупа по рамото, за да се събудя. Бях задрямал на стола си във всекидневната, изтощен от умора. Отне ми секунда-две да проумея думите й, но после сърцето ми ускори ритъм като двигател на състезателна кола. Грабнах слушалката, хукнах нагоре по стълбите, нахълтах в спалнята и хлопнах вратата зад гърба си.

— Не съм спал, откакто говорихме — каза той. — Отмъкнах най-добрата ни компютърна специалистка и я принудих да будува с мен в мазето на управлението с нейните компютри. Прехвърлихме всички улики, които Скотланд Ярд и Интерпол са ни изпратили…

Опитах се да преглътна, но устата ми беше суха.

— Джак, не можем да открием абсолютно никаква връзка нито между Харис и Морланд, нито между Коутс и Морланд. Нямаме нищичко, с което да ги свържем.

Причерня ми пред очите и се подпрях на стената, за да не падна.

— Можеш ли да продължиш да търсиш? — едва чуто попитах аз. Бях заложил всичко на това. — Може би Гарет има таен компютър? Може би знаят как да прикриват телефонните си номера и IP адресите си? Знам ли и аз, по дяволите! Знам единствено, че трябва да има връзка помежду им.

Торкелсън въздъхна.

— Джак, аз не казвам, че не съществува слаба вероятност това да е така. Не казвам това. Но електронната диря между Коутс и Харис е като магистрала. Нищо подобно не открихме за съдията — дори странична козя пътека, ако ме разбираш. Има няколко IP адреса, които моята сътрудничка не може да изолира, но нищо съществено. Нищо, което да ни послужи пред областния прокурор. Сух кладенец, Джак.

— Там някъде трябва да е, сигурен съм — казах.

— Виж, направихме всичко, което е по силите ни. Теорията ти е интересна и пасва добре на ситуацията, в която се намираш, но няма нищичко, нито зрънце, за което да се хванем, та да продължим разследването й. Може пък някъде по-нататък Харис да каже, че съдията е техен съучастник, или пък да издаде името му срещу смекчаване на присъдата. Винаги съществува подобна възможност.

— Тогава ще бъде твърде късно — казах.

— Знам — отвърна Торкелсън.

Неволно се загледах през прозореца към патрулката на Сандърс. Навън се смрачаваше и ставаше все по-студено. От ауспуха на колата му продължаваше да излиза пара.

— Когато загубиш всякаква надежда, какво ти остава? — попитах.

— Не мога да отговоря на този въпрос, Джак.

— Нито пък аз — отвърнах. После му благодарих и затворих.

— Къде сгрешихме, скъпа? — попитах аз по-късно същата вечер, когато слънцето потъна зад планините.

Мелиса спря, погледна ме и примигна в недоумение.

— Какво имаш предвид?

Поклатих глава.

— Може би сбъркахме някъде. Виж докъде стигнахме. Утре идват да ни я вземат. Може би трябваше да наемем друг адвокат, да стигнем до съд, да се опитаме да обжалваме. Да, всички казват, че в крайна сметка щяхме да загубим, но можехме да спечелим още малко време. А ние се опитахме да накараме Гарет да подпише документите, но той така и не ги подписа. — Не исках дори да споменавам всички останали неща, които се случиха. — Можехме да направим това, а можехме и веднага да си плюем на петите и да направим медиен спектакъл, да привлечем на своя страна и пресата, и обществеността. Може би това щеше да уплаши Гарет и съдията и те щяха да се откажат от Анджелина.

Мелиса пое дълбоко въздух.

— Мислила съм за тези неща. Повярвай ми, Джак, и за миг не съм спряла да мисля какво можехме да направим. Нямаше да успеем по никой от тези начини. И ти го знаеш.

Не бях толкова сигурен.

— Поне можехме да опитаме.

— Но ние опитахме — каза тя и очите й се насълзиха. — Опитахме с помощта на най-добрите си приятели и направихме всичко, което бе по силите ни. Спри да разсъждаваш за тези неща, моля те. Не точно сега. Единственото, с което разполагаме, е убеждението, че направихме всичко възможно.

Седнах на масата и въздъхнах. Мелиса се приближи до мен и положи набрашнените си ръце върху раменете ми.

— Все още не знаем каква е истинската причина да я искат толкова много — казах.

Но имах смътно подозрение, толкова мрачно и страшно, че все още не смеех да го споделя на глас, въпреки уверенията на Торкелсън по телефона. А когато погледнах Мелиса и видях изражението на лицето й и празнотата в очите й, разбрах, че това подозрение измъчва и нея.

23.

Неделя, 25 ноември

Денят

И така, всичко приключи.

Дори сега събитията от онази сутрин са размити, болезнени и накъсани в съзнанието ми. Спомням си всичко, но ми е трудно да подредя събитията в правилната им последователност. Дори сега, докато си ги припомням, сърцето ми блъска неудържимо в гърдите, задъхвам се и ми се вие свят.

Беше рано сутринта, когато на входната врата се позвъни, това си го спомням ясно. Слънцето плахо надничаше иззад облаците, а пресният сняг по земята придаваше на въздуха ледено-синкав оттенък. Спомням си, че рязко отворих очи, мигновено се събудих и си помислих: Те са.

Отворих вратата и вътре нахлу леден въздух. Отпред стояха Сандърс, Моралес, шерифът — с огромното си шкембе и бандитски мустак — и една жена полицай, която не бях виждал досега. Всички те стояха скупчени на верандата ми, облечени в еднакви тъмни униформени палта, а дъхът им излизаше на пара и се виеше като ореол около главите им — една малка черна армия от ада. Изтупаха снега от обувките си и нахълтаха във всекидневната.

Отвън, на алеята ми, в кола с работещ двигател, седяха Морланд и Гарет. И чакаха.

Мелиса се появи на стълбите с Анджелина в ръце. Когато видя полицаите, изхълца:

— О, божичко!

Жената полицай се представи и започна някакъв монолог, който — сигурен съм — според нея звучеше компетентно и успокоително. Но аз не чух и дума от него.

Не мога да си спомня кога загубих самообладание — дали когато тя протегна ръце, за да вземе Анджелина, или когато шерифът каза, че семейство Морланд „искат само детето, не се интересуват от кашоните“.

Нещо нагорещено до бяло избухна зад очите ми и аз се хвърлих напред — удрях с юмруци, ритах, драсках, опитвах се да ги изблъскам настрана и да хукна към вратата, за да изляза навън и да измъкна Морланд и Гарет от колата им, да ги съборя в снега и да ги убия с голи ръце. Сандърс се свлече на земята с изненадано изражение на лицето и повали със себе си и шерифа. Жената полицай извика, а после разкопча от колана си лют спрей и ме заплаши с него. Някой — Сандърс или шерифът — ме удари с юмрук в челюстта толкова силно, че зъбите ми изтракаха, а главата ми се отметна назад. Секунда по-късно ръцете ми бяха приклещени отстрани до тялото, краката ми се отлепиха от пода, а Моралес, стиснал ме в мечешка прегръдка, ме запокити по очи на дивана. За миг видях звезди и още нещо. Някой заби коляно в гърба ми, изви ръцете ми назад и стегна китките ми в пластмасови белезници.

Някъде в далечината се чу гласът на Мелиса:

— Не мога да ви я предам. Просто не мога да изпълня това действие.

— Всичко е наред — каза жената полицай, — разбирам ви. Просто я сложете в тази кошница и аз ще я изведа навън. Не е нужно да ми я подавате в ръцете.

— Не мога. Не мога.

— Моля ви, госпожо. Не искаме да вземаме детето насила от вас. Помислете за момиченцето, което държите в ръцете си. Не искаме да рискуваме да нараним когото и да било.

Мелиса се подчини.

Чух животински рев, който — както се оказа — излезе от собственото ми гърло.

Полицаите се разплакаха и извърнаха глави настрана.

Жената загърна Анджелина в одеялата, които носеше със себе си и тръгна към вратата, следвана от Моралес и Сандърс.

Точно пред мен, на няколко сантиметра разстояние, се намираше долният ръб от палтото на шерифа, който вървеше последен.

Анджелина разбра, че я отвеждат, и започна да пищи и да маха с ръчички изпод одеялото в посока към Мелиса. Жената полицай побърза да ги покрие.

Мелиса изпищя и се свлече на колене.

Входната врата хлопна зад гърба на Анджелина.

— Извикайте линейка — каза шерифът на Сандърс, а после се обърна към мен: — Мога ли да разчитам, че ще помогнете на съпругата си, ако махна белезниците ви?

— Да — отвърнах.

Мелиса се изправи на крака с помощта на Моралес, който плачеше с глас.

Шерифът се изправи до прозореца и проследи с поглед предаването на детето. После обяви мрачно и безвъзвратно:

— Всичко приключи.

Махнаха белезниците ми и аз се претърколих от дивана на пода. Мелиса стоеше права, обвила с ръце раменете си, с помътнели от ярост очи, бледа като платно. Изправих се на крака и изтичах към нея.

Тя се срути в ръцете ми, но аз я притиснах плътно до себе си и я повлякох към дивана.

Казват, че когато човек умира, тялото му внезапно става по-леко, докато душата го напуска. Било измерено и доказано. Мелиса не умря, но помня как си помислих, че душата й е отлетяла, защото я усещах плашещо лека в ръцете си.

Докато я настанявах да легне на дивана, чух хрущенето на снега изпод гумите на колата, с която Морланд и Гарет отвеждаха Анджелина.

Няколко минути по-късно на алеята се появи линейка с включени светлини. Очевидно бяха чакали в готовност наблизо. Къщата ни внезапно се напълни с още хора, облечени в тъмни униформи. Те поведоха Мелиса нагоре към спалнята, а аз останах на площадката пред стълбите — в шок, с пламнали очи и туптяща от болка челюст.

Сандърс и Моралес разпалено обясниха на шерифа, че отказват да ме арестуват за нападение, а ако той настоява, може да го направи лично, но те ще подадат оставките си. Чух го да казва:

— О, боже, добре, добре. Твърде дълбоко сте се забъркали в тази история, момчета, това е ясно. — Докато говореше, попиваше кръвта от един преден зъб, разклатен по време на суматохата.

— И още как — каза Сандърс.

Качих се горе.

Мелиса беше упоена. Клепачите й трепкаха, а ръката й се изплъзна от моята като безжизнена. Вдигнах поглед към екипа от линейката и ги уверих, че не се нуждая от нищо, че не искам нищо.

Когато се върнах на долния етаж, шерифът вече го нямаше. Моралес и Сандърс стояха прави един до друг с наведени глави, вторачени в обувките си.

— Мразя работата си — каза Сандърс.

— Можем ли да те оставим сам? — попита Моралес. — Нищо няма да правиш, нали? Няма да нараниш себе си или някой друг, нали?

Поклатих глава.

— Не.

Което значеше да.

И всичко приключи.

Същата вечер, докато слънцето залязваше, обливайки ледените кристали на снега в студени огнени краски, а температурите паднаха под нулата, надникнах в тъмната ни спалня, за да нагледам Мелиса. Все още спеше. Медиците казаха, че едва ли ще се събуди до сутринта. Въпреки това й оставих бележка на нощното шкафче, надраскана с непознат за мен почерк:

Отивам да взема Анджелина. Ако не се върна, искам да знаеш, че те обичам с цялото си сърце.

С обич, Джак

Пъхнах 45-калибровия „Колт“ в предния десен джоб на анорака си. Беше тежък. За да балансирам теглото, изпразних кутията с патроните и ги прибрах в левия си джоб.

Студът ме зашлеви през лицето като плесница. Вдишах студения въздух и усетих как в носа ми се образуват ледени кристалчета. Снегът скърцаше под ботушите ми. Стиснах неволно зъби, а косъмчетата по тила ми настръхнаха.

Отключих вратата на джипа и посегнах към дръжката. Заледеният метал ощипа голата кожа на пръстите ми. Бях забравил да сложа ръкавици.

— Къде си мислиш, че отиваш, Джак?

Застинах. Коуди.

Обърнах се сковано. Вървеше напряко през моравата ми. Колата му беше паркирана пред къщата, но аз изобщо не я бях забелязал.

— Отивам да убия съдия Морланд.

— Значи всичко свърши? Взеха ли я?

— Къде беше? Опитвам се да се свържа с теб от няколко дни.

— Счупих тъпия си телефон в главата на един…

— Трябва да тръгвам.

— Той наистина заслужава да бъде убит — каза Коуди. — Но не сега. И не от теб.

— Махни се от пътя ми, Коуди.

Той се протегна и ме сграбчи за ръкава. Не исках да имам нищо общо с него. Нямах никакво желание да го слушам. Нямаше го, когато имах нужда от него, и сега исках да свърша това сам.

— Имам предвид, че няма нужда да ходиш там точно сега. Така или иначе не можеш да припариш наблизо — шерифът е сложил патрулки пред къщата на Морланд, в случай че ти хрумне да пробваш нещо такова. Нищичко няма да постигнеш, най-много да се озовеш в ареста.

— Не ме интересува.

— А би трябвало — каза Коуди. — Защото аз разплетох цялата загадка, мамка му! Вече можем да докопаме онзи кучи син Морланд и да си върнем дъщеря ти.

Успях само да примигна от изненада.

— Точно така — каза той.

— Как?

— Водя ти един човек, с когото би искал да се запознаеш.

Отново погледнах към колата на Коуди. Вътре нямаше никого.

Но този път забелязах нещо, което ми бе убягнало. Колата леко се поклащаше.

— Той е в багажника — каза Коуди. — Хайде да го заведем у вас и да си поговорим.

24.

— Представи се на господин Макгуейн — каза Коуди на чорлавия дребен мъж, когото блъсна грубо през входната ми врата.

Мъжът измърмори нещо неразбираемо през стиснати устни, което прозвуча като „Май-уот“.

— Къде е Мелиса? — попита Коуди.

— В спалнята, упоена.

Коуди поклати глава.

— Копелета. Добре ли е?

— Как би могла да бъде добре?

— Копелета.

— Дойдоха тази сутрин. Шерифът и трима полицаи. Съдията и Гарет стояха в колата си отвън и дори не влязоха.

Май-уот просто седеше и наблюдаваше диалога ни, все едно следеше топката в тенис мач. Съдейки по празния му поглед, нямаше никаква представа за какво говорим.

— Сядай — каза Коуди на Май-уот и кимна към дивана.

Дребният мъж се надигна от пода с вдървени крака и седна. Едва тогава разбрах защо е толкова скован и не може да говори: човекът замръзваше. Кожата му беше бледа. Зъбите му тракаха като пуканки в микровълнова фурна. Май-уот беше слаб, прегърбен и невзрачен. Висок около 165 сантиметра, не повече от 60 килограма. Имаше нескопосно подстригана кестенява коса, очила с дебели рогови рамки, почти липсваща брадичка, но силно изпъкнала адамова ябълка, а лицето му изглеждаше като лунен пейзаж, набраздено със стари белези от акне. Лукавите му очи непрекъснато се озъртаха, а самият той създаваше впечатление на слабоволев и дразнещ човек. Беше ми жал за него, но в същото време изпитвах желание да го ударя. Носеше червена карирана риза, провиснали панталони и гуменки. Протегна ръце, докато сядаше, и тогава забелязах масивния златен „Ролекс“ на китката му, който изобщо не се връзваше с останалата част от него. Имах чувството, че тежи поне килограм.

Май-уот имаше доста неприятна синина точно в центъра на малка плешивина в задната част на главата си. Коуди забеляза, че я гледам, и каза:

— Ето как счупих проклетия си телефон.

Коуди довлече два стола от кухнята и ги сложи пред дивана. Завъртя своя, възседна го, и подпря ръце върху облегалката. Очите му блестяха, а устата му бе застинала в саркастична усмивка.

— Казах да се представиш на господин Макгуейн. — Към мен: — Джак, сядай.

Дребният мъж сведе поглед към гуменките си. Краката му трепереха неудържимо.

— Отвори си шибаната уста и говори! — каза Коуди и го зашлеви по бузата.

Хвърлих изпепеляващ поглед към Коуди, но той не ми обърна внимание.

— Уайът — каза мъжът.

— Уайът кой? — излая Коуди.

— Уайът Хенкел.

— И откъде си, Уайът Хенкел?

— Имаш предвид сега или къде съм роден?

Коуди отново го зашлеви.

— Господи, Коуди! — извиках.

— Като чуеш какво има да ти казва, и ти ще искаш да му удариш плесница… поне.

— И все пак — казах.

— Роден съм в Грийли, Колорадо — смотолеви Хенкел през тракащите си зъби. — Сега живея в Лас Крусес, Ню Мексико.

— Добре — каза Коуди. — Сега кажи на господин Макгуейн защо си тук. Кажи му защо телефонният ти номер се намира в разпечатката с разговорите от мобилния телефон на Брайън Ийстман.

Хенкел извърна глава встрани и впери поглед в газовата ни камина, която бях изключил няколко минути преди да изляза от къщата.

— Умирам от студ — каза Хенкел и се обърна към мен. — Лежах в онзи багажник осем часа.

— Седем, не повече — каза Коуди. — Стига си мрънкал.

Изправих се и тръгнах към камината.

— Не — спря ме Коуди. — Не я включвай.

— Погледни го — казах.

— Майната му — отсече Коуди. — Ще включим камината, когато започне да говори. — После към Хенкел: — Майната ти! Разбра ли?

Хенкел избягваше да го гледа в очите.

— Забелязах някаква тежест в джобовете ти, Джак. Въоръжен ли си?

— Да.

— Чудесно. Извади пистолета от джоба си. Това е онзи „Колт Пийсмейкър“, 45-и калибър, който принадлежеше на дядо ти, нали?

Извадих го. Беше тежък и студен и изглеждаше като тъп инструмент в ръката ми.

— Дръпни ударника и опри дулото в челото на Уайът Хенкел. Ако от устата му излезе лъжа, ще те помоля да дръпнеш спусъка. Не се тревожи, че мозъкът му ще се пръсне по стената ти, защото главата му е куха. Не се тревожи и за трупа му. Просто ще го отнеса в планината, където погребах чичо Джетър. Мястото е идеално. Никой не би се сетил да го потърси там. Може койотите да изровят кокалите им през 2025-а, но кой ще ги помни дотогава?

Коуди отвърна на ужасения ми поглед с едва доловимо намигване, което Хенкел не можеше да види, защото все още седеше с наведена глава. Добре, кимнах. Сега вече ми е ясно.

Хенкел бавно вдигна глава. Изглеждаше уплашен до смърт.

Дръпнах ударника, барабанът се завъртя и аз опрях дулото над веждата му.

Коуди се намести на стола си, извади служебния си полуавтоматичен „Глок“, 40-и калибър, и го размаха под носа му.

— В случай че не улучи — поясни той на Хенкел. — А сега да продължим. С какво се занимаваш?

— Портиер съм в гимназията в Лас Крусес — отвърна Хенкел с писклив и треперещ глас.

— Портиер, а?

— Да, сър.

— Добре, това ми хареса. Наричай ме „сър“. Обръщай се със „сър“ и към господин Макгуейн. Сега ми кажи откога работиш там.

— От седем години.

— Каква заплата получаваш?

— 26 000 долара годишно. Води се нещатна работа, на непълен работен ден.

— Интересно — каза Коуди. — Изкарваш само 26 хилядарки годишно, но живееш на пет акра земя и имаш два нови автомобила. Така ли е?

Хенкел се опита да преглътне и адамовата му ябълка подскочи нагоре-надолу.

— Да — каза.

— И носиш тази голяма буца злато на китката си. Фалшив ли е? Да не е някакво тайванско менте?

— Истински е — отвърна.

— А този „Кадилак Ескалейд“, който шофираш, краден ли е?

— Не, сър.

— Живееш добре като за портиер на непълен работен ден, а, Уайът?

— Не чак толкова добре, но се справям. — Гласът му звучеше малко по-уверено. Започваше да се стопля, буквално и преносно. Което вбеси Коуди.

— Застреляй го.

Притиснах по-силно дулото във веждата на Хенкел.

— Не! — извика той с разширени от ужас очи.

— Тогава отговаряй, без да лъжеш — каза Коуди. Дори аз се уплаших от тона му.

— Добре — отвърна Хенкел.

— Невинаги си бил портиер, нали?

— Не.

— Какво друго си работил?

— Какво ли не. Не съм много умен, предполагам. — Макар че Коуди задаваше въпросите, Хенкел отговаряше на мен. Може би защото — въпреки пистолета ми — Коуди го плашеше повече. — Старая се максимално, но хората просто не ме харесват. Никой никога не ме е харесвал.

— Което изобщо не ме изненадва — каза Коуди. — Пак те питам, какво друго си работил през живота си?

Хенкел завъртя очи към тавана, сякаш се опитваше да си спомни.

— В търговски вериги предимно. „Уолмарт“, „Таргет“, „Пиър Уан“. Местех се доста често в района между Ню Мексико и Колорадо.

— Забрави да споменеш онова фотоателие, в което си работил — каза Коуди. — Нали се сещаш, в Канън Сити, Колорадо, снимки за един час?

— О, да — отвърна Хенкел и лицето му пребледня още повече. Явно Коуди бе засегнал оголен нерв.

— Кажи на господин Макгуейн кога си работил там?

Той се замисли за секунда.

— През 2001 година.

— Преди масовото навлизане на цифровите технологии. Краят на епохата на хартиените снимки.

— Да. Това ателие сигурно отдавна не съществува.

— Ройъл Гордж се намира в покрайнините на Канън Сити, нали?

— Да.

— Поразително красиво място, нали? — попита Коуди. — Много туристи ходят там, за да го видят, да се разходят по пешеходния мост и да погледат река Арканзас, която тече отдолу. Там има дори природен резерват, нали?

Изкушавах се да попитам Коуди накъде бие, но се въздържах.

— Да — отвърна Хенкел след кратко колебание.

— През 2001-а домакинът на този природен парк е донесъл лента за проявяване в твоето ателие. Спомняш ли си този момент?

Хенкел отново се опита да преглътне, но не успя.

— Може ли да получа чаша вода? — попита ме той.

— Можеш да получиш куршум в главата — каза Коуди. — Повтарям, спомняш ли си момента, когато домакинът на този парк ти е донесъл лента за проявяване?

— Да.

— Носил е доста ленти, нали?

— Да.

— Ти не бива да гледаш снимките, които проявяваш, нали? Апаратурата работи по такъв начин, че няма причина дори да ги поглеждаш. Целият процес е автоматизиран, нали? Единственият момент, в който докосваш снимките, е когато ги пъхаш в плик за клиента, нали така?

— Такива бяха изискванията, да.

— Но в този случай си погледнал, нали, Уайът?

— Погледнах — отвърна той с дрезгав глас и смутено отмести поглед от Коуди към мен.

— Какво имаше на тези снимки, Уайът?

— Предимно природни пейзажи. Но имаше и много снимки на деца със семействата им. Семейства, летуващи в къмпинга или отишли на разходка в планината.

— Клиентът предимно снимки на деца ли проявяваше?

— Да.

Коуди стрелна поглед към мен. Продължавах да недоумявам какво целеше.

— А защо реши да направиш втори комплект снимки за себе си?

Хенкел притвори очи и въздъхна.

— Уайът?

— Имаше четири снимки, които исках да запазя — отвърна той.

Коуди протегна свободната си ръка и измъкна кафяв хартиен плик от джоба на палтото си.

— Това ли са четирите снимки, които искаше да запазиш, Уайът?

— Да, знаеш го.

Коуди ми подаде плика.

— Кой притежава оригиналите и негативите? — обърна се той към Уайът.

— Клиентът.

Коуди се усмихна саркастично.

— А кой е клиентът, Уайът?

— Обри Коутс. Той бе домакин в резервата по онова време.

Усетих как ме прониза електрически ток и едва не натиснах спусъка. Внезапно се почувствах така, сякаш навсякъде около мен в продължение на цели три седмици е имало десетки листи от прозрачна пластмаса, всеки от които белязан с цветен щрих и няколко завъртулки. Взети поотделно те нямаха никакъв смисъл. Но когато се наложеха един върху друг, се появяваше цялостно изображение. Сякаш всичко, което бяхме научили и правили през тези три седмици, най-после се подреждаше в един отблъскващ и ужасяващ пъзел.

Свалих пистолета и отворих плика. Вече знаех какво ще открия.

Брайън се оказа прав. Наистина имаше снимки.

На първата се виждаше младо тричленно семейство, което вървеше по тясна планинска пътека. Зад тях имаше каменна стена, което значеше, че се намираха в каньон — Ройъл Гордж каньон. Снимката беше зърнеста, а в долния ъгъл се виждаше борова клонка — сигурен признак, че кадърът е бил направен от голямо разстояние, а фотографът се е криел в горичка. Жената — невзрачна, едра, очевидно бременна — вървеше най-отпред. Най-отзад крачеше момче на около дванайсет-тринайсет години. Отне ми известно време, но го познах — малкият Гарет Морланд. Мъжът по средата беше баща му.

Втората снимка бе леко размазана, но на нея ясно се виждаше как Морланд дърпа ръката на съпругата си, а тя трескаво се мъчеше да запази равновесие. Лицето на Гарет бе на фокус и изглеждаше така, сякаш наблюдаваше случващото се с огромен интерес.

На третата снимка Дори Пенс Морланд — силно набожната католичка и домошарка, пречката за социалното и политическо израстване на съпруга си; жената, която носеше в утробата си съперника на първородния си син и завършен психопат Гарет — летеше презглава във въздуха, а дългата й черна коса се вееше зад нея.

На четвъртата Гарет се приготвяше да нанесе смъртоносния удар върху потрошеното тяло на майка си с огромен камък, който държеше над главата си, под окуражителния поглед на баща си.

Разгледах снимките три пъти.

— Господи — прошепнах, — значи Коутс държи съдията натясно.

— Правилно — каза Коуди.

— И точно поради тази причина е брониран.

— Бинго.

— Значи Коутс го е изнудвал през всичките тези години?

Коуди кимна, вдигна пистолета си и го насочи към главата на Уайът Хенкел.

— Нещо такова. Кажи му, Уайът.

Хенкел внезапно стана още по-дребен и още по-жалък — ако това изобщо беше възможно.

— Аз съм този, който изнудваше съдията — каза той. — Казах му, че притежавам тези снимки. Изпратих му копия, за да му го докажа. И той ми плаща от години, за да си държа устата затворена.

— Това обяснява автомобилите, охолния живот, ролекса. Но ти си излъгал съдията, нали, Уайът? Казал си му, че разполагаш и с негативите.

Хенкел кимна.

— И когато Брайън Ийстман започна да уведомява всичките си познати, че издирва под дърво и камък компрометиращи снимки на Морланд, ти отново се свърза със съдията, прав ли съм?

— Да.

— За да му кажеш, че цената се покачва, а ако откаже да плати, ще продадеш снимките на Брайън, нали така?

— Да.

Хенкел изглеждаше необяснимо горд от себе си. Действително ми се прииска да го застрелям, но не преди да съм чул всичко.

— Просто си разсъждавам — обърна се Коуди към мен, — но разсъжденията ми са базирани върху ролята на Хенкел в цялата тази история. Когато разследвах Коутс, винаги съм се чудил защо се е отказал да работи в природни резервати и се е насочил изключително към къмпинги на федерална земя. Това беше просто едно от онези дребни неща, които се набиваха на очи, но си оставаха необясними за мен. Сега всичко си идва на мястото. Коутс е сменил работата си точно по времето, когато Морланд е бил избран за федерален съдия. Хенкел е разполагал със снимките, искал е пари от съдията — и ги е получил. Коутс не е искал пари, а спокойствие и сигурност. Коутс е знаел, че някой ден ще го хванат, затова се е свързал с Морланд и го е уведомил за положението си. Искал е да се увери, че ще бъде съден във федерален съд, защото е знаел кой ще бъде съдията. Още нещо: има девет областни съдии. Коутс някак си е уведомил Морланд, че ако някой ден се появи в залата му, ще има нужда от услуга. Но как Морланд е бил сигурен, че именно той ще е съдията, ако този неизвестен изнудвач бъде изправен пред него? Въздействал е на системата отвътре и е направил всичко възможно той да е съдията за сериозни престъпления, извършени на федерална земя. Морланд е искал да има контрол над ситуацията, в случай че вторият изнудвач някога има нужда от тази услуга. Ето защо Коутс е бил брониран.

— Кучият му син — казах. — Чакай малко. Защо Коутс би рискувал да занесе лентата си на Хенкел? Не се ли е притеснявал, че Хенкел или някой друг ще види снимките от убийството?

— Веднага ще ти отговоря — обади се Хенкел. — Не мисля, че в онзи момент е съзнавал какво притежава. Тези снимки са увеличени, затова са толкова зърнести. На оригиналите хората изглеждат като мравки до скалата. Успял е да я снима как пада, но тогава едва ли е знаел, че съдията я е бутнал. Мисля си, че е видял с какво разполага едва когато се е прибрал и е разгледал снимките.

— И никога не се е опитвал да те открие? — скептично попитах аз.

Той се усмихна за пръв път. Прогнили жълти корени вместо зъби.

— Дори да го е направил, мен вече отдавна ме е нямало. Взех снимките и ги носех със себе си навсякъде, където се местех. От град на град, от работа на работа. Мисля, че се опита да ме открие няколко пъти. Веднъж в Салида, в магазина, където работех, се появи някакъв мъж и попита за мен. Чух го от съседното помещение и веднага излязох през задния вход. Никога повече не се върнах там. Друг път, когато се прибирах от работа в Дуранго, видях някакви младежи, които изглеждаха като мексикански гангстери, паркирали пред входа на моята жилищна кооперация. Просто подминах и продължих напред, чак до Ню Мексико.

Коуди кимна доволен, сякаш поредното късче от пъзела си идваше на мястото.

— Когато остави съобщението за Брайън Ийстман, съдията обади ли ти се?

— Не, обади се Гарет, синът на съдията. Той е момчето от снимката. Онзи с камъка.

— Точно така. И какво каза Гарет?

— Накрая ще ме убиете, нали? — попита ни Хенкел.

Коуди сбърчи чело.

— Моят отговор е деветдесет процента положителен. Но имаш десет процента надежда, Уайът. Трябва да ме убедиш, че ги заслужаваш, като ми кажеш истината.

Виждах как Хенкел се измъчва от противоречиви мисли. Накрая каза:

— Гарет обеща, че те ще ми платят повече, но само ако се обадя на Ийстман и му кажа за снимките. Обадих му се и той се съгласи да се срещнем тук, в Денвър. Гарет избра мястото на срещата, помоли ме да инструктирам Ийстман как да стигне дотам, но ми каза да не ходя. Предполагам, че Гарет се е срещнал с него.

Натиснах спусъка.

Изстрелът беше оглушителен. Не знам как не събудих Мелиса. Хенкел се гърчеше на дивана ми, притискаше рамото си там, където го беше улучил куршумът, и размазваше яркочервена кръв по цялата дамаска.

Коуди дръпна пистолета от ръката ми, преди да съм довършил Хенкел с още един изстрел.

— За бога, Джак! — извика той. — Още не сме приключили с него!

— Аз приключих — каза аз, шокиран от собствената си жестокост.

Хенкел стенеше и пъшкаше.

Коуди го улови за косата и го надигна в седнало положение.

— Говори бързо, ако ти е мил животът — каза.

— Боли — изпъшка Хенкел през стиснати зъби.

— Ще те боли още повече!

— Губя много кръв, ще умра.

— Не е изключено.

Коуди се надвеси над него, на сантиметри от лицето му.

— Доколкото ти е известно, Коутс никога не е търсил съдията, освен напоследък, нали така?

— Доколкото ми е известно — каза Хенкел.

Коуди ме погледна и кимна.

— Коутс вероятно е усетил, че съм по петите му, и се е свързал със съдията, за да му припомни какво притежава от години. Представи си изненадата на Морланд, когато е разбрал, че единият от двамата души, които знаят за убийството на Дори, е самият педофил, около когото ние затягахме обръча. Морланд е държал на бюрото си заповедите за обиск и арест, разбира се, и е предупредил Коутс, че го дебнем. Ето защо Коутс е успял да унищожи всичко предварително. А съдията направи всичко възможно да го пусне на свобода.

Милион мисли нахлуваха в главата ми. Опитах се да ги подредя по някакъв начин.

— Но, Коуди — казах, — Коутс е на свобода заради твоята грешка.

Веднага съжалих за думите си, а погледът на Коуди се изпълни с дива ярост.

— Съжалявам — казах. — Но…

— До тази вечер непрекъснато ме тормозеше един въпрос, свързан с процеса, а именно — как Людик е разбрал всичко за действията ми след като арестувахме Коутс. Да, той е умен, не споря, но не чак толкова умен. Някой му е подшушнал поверителна информация. Според мен Морланд. И не го е направил по телефона или по друг очебиен начин, сигурен съм. Може да го е казал като съдебна клюка, нещо от сорта на „искрено се надявам процесът да е стабилен, защото се очертава сериозен проблем във веригата от улики“… нещо такова. Може би е чул за мен от областния прокурор или от някое приказливо ченге. И е решил да пусне слуха, така че Людик да го чуе от някого и да направи разследване. Не казвам, че не съм оплескал нещата, Джак, напротив — виновен съм. Но Морланд е режисирал целия този провал в движение — от момента, в който е предупредил Коутс за обиска, до предложението към защитата да огледат по-внимателно уликите.

Звучеше логично.

Коуди опря пистолета си в носа на Хенкел и продължи с равен глас:

— Когато дойдох в къщата ти в Ню Мексико, ти товареше багаж в колата си. Къде смяташе да пътуваш?

— Щяхме да правим размяната.

— За какво говориш?

— Беше организирана голяма среща, на която всеки щеше да получи своето.

Коуди отново го зашлеви през лицето. Хенкел потръпна от болка. Възглавниците на дивана бяха почернели от кръв. Подушвах я — остър, метален мирис, от който ми се повдигаше.

Хенкел гаснеше. Клепачите му започваха да се притварят.

— КАКВА РАЗМЯНА? — изрева Коуди.

— Съдията щеше да получи всички снимки и негативите от двама ни с Коутс, веднъж завинаги — отвърна Хенкел. — Аз щях да получа от съдията голяма сума пари. Трябваше да се срещнем в жилището на Коутс в планината утре сутрин.

— Какво щеше да получи Коутс? — попита Коуди.

Хенкел се изкашля и едва не загуби съзнание.

— Каквото винаги е искал — негово собствено малко момиченце.

Тогава разбрах кой бе изпратил снимката на Анджелина до Малкълм Харис в Лондон — Обри Коутс. Спомних си как Морланд настоя да снима Анджелина онази сутрин, когато се качи с Мелиса в детската стая. Ето защо е искал да я види и ето защо бе помолил Мелиса да я обърне по гръб.

25.

Понеделник, 26 ноември

На другия ден

Същата нощ поехме към Пустинния каньон. По магистрала I-70 валеше сняг. Започна кротко да сипе около полунощ, но постепенно се засили. По време на двучасовото ни пътуване от Денвър срещахме единствено снегорини с проблясващи в жълто сигнални светлини, както и един или два пикапа. Нервите ми бяха опънати до скъсване, а от кафето ми се гадеше. Коуди проведе три телефонни разговора след като стовари Хенкел пред спешното отделение на „Денвър Дженеръл“ — със Сандърс, Моралес и Торкелсън. Торкелсън се отзова с екип от криминалисти и четирима полицаи от специалните части в пълна бойна готовност. Моралес и Сандърс пристигнаха заедно в очукания пикап на Моралес. Моралес доведе жена си, за да наглежда Мелиса. Торкелсън шофираше първия автомобил в колоната, Коуди седеше до него, а аз — на задната седалка.

Внезапно ме прониза тревожна мисъл.

— Ами ако решат да не правят размяната без Хенкел? — Господи, помислих си, изобщо не трябваше да стрелям по него!

— Добра логика — каза Торкелсън и дръпна радиостанцията си от гнездото й на таблото. — Прехвърлям се на полицейски канал — добави той и потърси патрулния екип на магистралата. После се свърза с полицай, когото познаваше, и го помоли да пусне лъжливо съобщение за жестока челна катастрофа в близост до границата с Ню Мексико и да идентифицира едната от жертвите като мъж на име Уайът Хенкел. — Знаем, че Коутс подслушва полицейските честоти — поясни той за мен и Коуди, — а ако чуе това съобщение, със сигурност ще го предаде на съдията. Това ще обясни отсъствието на Хенкел.

— Гениално — усмихна се Коуди на Торкелсън. — Сега и Коутс, и съдията ще са доволни, че Хенкел и снимките му са извън играта.

Докато пътувахме, се опитах да подредя в главата си всичко, което знаехме до момента. Коуди явно правеше същото.

— Как Коутс е разбрал за Анджелина, та да му хрумне идеята да изнудва съдията за нея? — попитах.

— Аз също съм си задавал този въпрос — каза Коуди, — докато не проверих регистъра на федералния затвор преди процеса. Оказа се, че в продължение на две седмици Коутс е делил килия с един боклук на име Хосе Медина, наркотрафикант. Медина е виден гангстер от Sur-13 и един от съучастниците на Гарет. Морланд младши вероятно е споменал на Медина, че някаква осиновителна агенция го притиска — по-скоро се е похвалил — а Медина го е споделил с Коутс. Полезна информация за Коутс, защото той вече е имал вземане-даване със съдията. Затова е удвоил изискванията си към съдията: негативите, снимките и негово собствено малко момиченце.

— Гади ми се — казах.

— На мен ми се гади още повече от факта, че съдията се е съгласил — каза Коуди. — Или поне изглежда, че се е съгласил.

— А защо Морланд и Гарет са убили Дори? — попитах аз, макар да се досещах за отговора.

— Може би никога няма да получим признание нито от единия, нито от другия — отвърна Коуди. — Според мен Дори се е измъчвала от чувство за вина, че е осигурила алиби на Джон в нощта, когато родителите му са загинали. Колкото повече го е опознавала, толкова по-силно е ставало убеждението й, че той го е извършил, и това я е разяждало отвътре. Ходела е все по-често на църква, нали така? Изливала е сърцето си пред Бог, че се е омъжила за човек, който е убил собствените си родители, а тя му е осигурила алиби. Може би е попитала Джон в прав текст дали го е извършил, а може би той просто е предположил, че тя възнамерява да каже на някого. Така или иначе Джон е усетил, че трябва да се отърве от нея. Освен това той вече е познавал Кели и най-вероятно е искал да се ожени за нея. Постави се на мястото на Джон Морланд: от една страна имаш дебела безлична съпруга, разкъсвана от чувство за вина, която те дърпа надолу, а от друга — красива блондинка с пари. Лесен избор за Джон.

— Но защо Гарет е хвърлил камък по нея?

— Защото Гарет е болен, извратен, зъл копелдак — каза Коуди. — Ти го усети от самото начало. Освен това, помагайки на баща си, той си е осигурил вечен коз срещу него. До известна степен убийството на Дори е дало на Гарет свобода.

— А Джон е знаел какъв е Гарет от ранна детска възраст — казах. — Представяш ли си да разбереш, че синът ти е такъв? И просто да живееш с тази мисъл и да правиш всичко възможно да го прикриваш. А съдията е бил длъжен да прикрива сина си, защото се е страхувал, че Гарет може да признае за стореното в планината. Видях Джим Дуган на погребението на Брайън и той ми каза нещо относно хората от типа на Морланд. Каза, че щом фиксират поглед върху целта си — в този случай Върховния съд — всеки техен ход е подготовка за постигането й. Тогава не разбирах какво точно ми казва. Той също, предполагам. Но ако си Джон Морланд и искаш да стигнеш до Върховния съд, как би могъл дори да обмисляш подобна възможност, ако единственият ти син е гангстер?

— Добър въпрос? — каза Коуди. — Как?

— Смекчаваш ситуацията — отвърнах. — Приемаш незаконното дете на лошия си син и го отглеждаш като свое. Показваш на света, че ако собственият ти непрокопсаник е безотговорен, ти не си като него. Изчистваш младежкото прегрешение на сина си, доколкото е възможно. Превръщаш минусите в плюсове. Освен това знаеш, че е въпрос на време някой да види сметката на умопобъркания ти син и вече никога няма да ти се налага да се тревожиш за него. Можеше да му се случи и в клуб „Апалуза“ онази нощ, но му се размина на косъм. И тогава ще си отдъхнеш и ще продължиш спокойно напред.

Коуди се обърна и ми се усмихна.

— От теб май наистина би излязъл добър детектив, Джак. Само че в теорията ти има нещо погрешно.

— Какво?

— Защо Джон би дал детето на добре известен педофил? Няма ли да се разчуе?

Замислих се. После получих внезапно просветление.

— Морланд е умен — казах. — Достатъчно умен, за да измисли как Анджелина да изчезне след кратък период от време. Може дори да инсценира отвличане. Направо виждам сълзите му, докато прави телевизионно изявление към похитителите, превръщайки Анджелина в новото бебе Линдбърг, което никога няма да бъде открито. Върху Морланд ще се излее океан от съчувствие. И един ден, ако член на Юридическата комисия в Сената има наглостта да го разпитва за момиченцето, което е взел от дома ни преди толкова много години, той ще каже, че се е чувствал ужасно и е направил всичко възможно да помогне на семейството да си осинови друго дете; но не толкова ужасно, колкото се чувства в момента заради съдбата на момиченцето, попаднало в ръцете на похитителите, и накрая ще ги попита възмутено как изобщо е възможно да му задават толкова абсурден въпрос! Джон Морланд — трагичният светец.

Торкелсън подсвирна.

— Исусе Христе!

— Ето сега вече мислиш като Джон Морланд, Джак! — каза Коуди. — Десет стъпки напред.

Коуди познаваше каньона, защото бе планирал внезапната полицейска проверка в караваната на Коутс няколко месеца по-рано, но се оплака, че всичко изглежда различно заради снега и тъмнината. Чуха се доста недоволни възгласи, когато Коуди каза, че единственият начин да доближим караваната е откъм задната й част, и то пеша, защото към лагера водеше само един път, а ние не искахме Коутс да ни усети. Паркирахме колите встрани от пътя и се подготвихме за изкачването на планинския хълм. Пухкавият сняг стигаше до коленете ни. Нямаше абсолютно никакъв вятър и върху боровите клони имаше няколко сантиметра сняг, който изглеждаше като пяна в халба бира. Невъзможно беше да се катерим нагоре, без да докосваме клоните и без да сипем сняг върху главите си. Всички носехме тежки зимни ботуши. Лъчите от челните ни лампи се стрелкаха хаотично между дърветата и ми действаха халюциногенно, затова се стараех да държа главата си наведена и да гледам само пътеката пред себе си. Момчетата от специалните части носеха автоматични пушки с оптични мерници, а Моралес и Сандърс бяха донесли ловните си пушки. Моят „Колт“ лежеше в джоба на анорака ми.

Стигнах върха облян в пот, но мислите ми за Анджелина и Мелиса, за Коутс и Морланд ме дърпаха нагоре. Най-после спрях и започнах да повръщам, докато в стомаха ми не остана нищо.

Докато пъшкахме и ругаехме пътя от другата страна на билото, надолу към лагера в Пустинния каньон, източният край на небето започна да просветлява и се озари в бледосиво. Масите за пикник и металните скари за готвене едва се виждаха под огромните купчини сняг. По пътеките между отделните лагери нямаше други дири, освен от елени. От двете страни на къмпинга се издигаха отвесните стени на каньона и правеха обстановката по-мрачна, отколкото би трябвало да бъде в седем сутринта.

Всички стояхме между дърветата, запъхтени след изморителното изкачване и спускането надолу. Дъхът ни излизаше като пара. Единственото хубаво нещо на падащия сняг бе това, че приглушаваше всички звуци.

Коуди се наведе и посочи към караваната на Коутс, която едва се забелязваше между дърветата, на по-малко от петстотин метра разстояние. От алуминиевия покрив, както вече знаех от чутото в съдебната зала, стърчаха множество антени и две сателитни чинии — за телевизия и за интернет достъп.

Коуди и Торкелсън обсъдиха плана за действие и в крайна сметка решиха да разположат по двама полицаи от специалните части от двете страни на караваната. Торкелсън нареди на своите хора да останат между дърветата в готовност за стрелба. Коуди им припомни, че караваната имаше и задна врата.

Сандърс и Моралес решиха да се разделят, като всеки от тях щеше да се присъедини към двете отделни групи от специалните части. Торкелсън, Коуди, аз и техническият специалист с неговата видеокамера щяхме да тръгнем напряко през дърветата към задната част на караваната, където Торкелсън щеше да постави команден пост, който да направлява движението.

— Намалете звука на радиостанциите си и ползвайте слушалките — нареди Торкелсън на екипа си. — Комуникирайте. Докладвайте на останалите какво виждате. Тази размяна е насрочена за девет, така че имаме час и половина да чакаме.

— Да замръзнем до смърт — обади се един от полицаите.

— Да спасим едно малко момиченце и да приберем три чудовища зад решетките — каза Коуди.

Докато момчетата проверяваха оръжията си преди да се разделят на екипи, благодарих на всеки един поотделно и им стиснах ръцете. С Моралес и Сандърс се прегърнахме.

— Радвам се, че сме тук — каза Сандърс. — Трябва да оправим тази работа.

— Ще я спасим — решително добави Моралес.

Открихме малко сечище на стотина метра от караваната на Коутс и отъпкахме снега с ботушите си. Намерихме си работа, а и имахме нужда да се стоплим. Намирахме се на стръмен планински хълм и имахме добра видимост над покрива на караваната — към парка и към пътя до магистралата. Между нас и караваната се простираше гъста хвойнова горичка, зад която да се крием. На всеки няколко минути Коуди вдигаше бинокъла пред очите си и наблюдаваше караваната.

— Как ми се иска да можехме просто да слезем там долу и да му сложим белезниците, повярвай ми — прошепна Коуди. — Но сме длъжни да го направим по този начин, Джак. — Той се огледа, за да се увери, че Торкелсън е достатъчно далеч и няма да го чуе. — Двамата с теб сме оцапани. Трябва да въвлечем всички тези хора в операцията и да оставим на тях и ареста, и съдебното дело. Моето име не бива да се споменава, твоето също. Хенкел ще реши случая, когато даде показания. Ще ми се ти да не беше натискал спусъка.

— И на мен — прошепнах. — Нещо ми стана. Беше по-силно от мен.

— Случва се — ухили се Коуди. По веждите и тридневната му брада имаше скреж.

В 8:45 видяхме фаровете на автомобил, движещ се към парка по пътя от магистралата.

Не чувах какво говореше човекът от специалните части в слушалката на Торкелсън, но Торкелсън отвърна:

— Да, виждаме го. Някой успя ли да различи модела на колата?

Той се заслуша, кимна и се обърна към нас.

— Жълт „Хамър У3“.

— Колата на Гарет — казах.

— Да действаме — каза Коуди.

Жълтият хамър се движеше много бавно. Не заради снега, а защото водачът шофираше предпазливо. Взех бинокъла на Коуди и се опитах да видя пътниците. През тъмните стъкла не се виждаше почти нищо, но ми се стори, че различих силуетите на двама души.

— Все още не мога да разбера Гарет — прошепнах аз към Коуди. — Що за човек е? Не мога да го проумея.

— Психопат — каза Коуди. — Може никога да не разберем. Хлапето е счупило черепа на собствената си майка, докато баща му е гледал отстрани. Това е един генофонд, който трябва да бъде източен завинаги.

После осъзна какво е казал и побърза да се поправи.

— Джак, съжалявам. Нямах предвид Анджелина, за бога!

Поклатих глава.

— Тя е наша дъщеря, Коуди. Тя няма нищо общо с Гарет.

Но ако кажа, че думите на Коуди не ме разтърсиха до мозъка на костите ми, ще излъжа.

Колата на Гарет спря пред караваната на Коутс. Беше толкова близо, че чух звука от издърпването на ръчната спирачка. Все още не виждах кой е в купето. Двигателят работеше, фаровете все още светеха. Ако Коутс беше вътре, вече трябваше да е разбрал, че са пристигнали.

Пътническата врата се отвори и лампичката на тавана в купето светна. Вдигнах бинокъла пред очите си. Гарет шофираше, съдията се возеше. А зад тях, увита в одеяла на бебешка седалка, кротуваше Анджелина.

Сърцето ми скочи в гърлото.

— Мамка му, планът да върви по дяволите! Трябва да я вземем веднага!

Коуди положи ръка върху рамото ми.

— Не още, Джак. На този етап може да измислят някаква правдива лъжа, с която да обяснят защо са тук. Помни с кого си имаме работа, Джак. Изправени сме срещу един влиятелен съдия и един известен педофил, който никога не е лежал в затвора. И двамата знаят как да работят системата. Трябва да оставим нещата да се развият според плана и да ги хванем натясно.

Криминалистът от екипа ни беше монтирал статива си и се взираше през обектива на камерата.

— Хвана ли ги в кадър? — попита Торкелсън.

— Идеално — отвърна той.

Торкелсън наклони глава на една страна и притисна с длан слушалката до ухото си.

— Коутс току-що е отворил вратата на караваната — прошепна той.

Съдията излезе от автомобила.

— Коутс е установил визуален контакт със съдията — докладва Торкелсън. Все още не виждахме Коутс, защото караваната го скриваше, но следяхме движенията му през погледа на съдията, когото аз наблюдавах през бинокъла. Морланд кимна към караваната и посочи към колата си.

Видяхме Коутс едва когато се приближи до хамъра. Беше леко облечен в нещо като работен комбинезон, тъмен на цвят. Носеше ушанка. Когато се наведе да погледне задната седалка, потри ръце и изписка от възхищение — нечовешки звук, който ме разтърси като електрически ток. После протегна ръце, за да вземе Анджелина, но съдията го спря.

— Убийте ги — казах.

— Не бързай — предупреди ме отново Коуди. — Все още не са направили нищо.

— Коуди — просъсках аз, — това там е моята дъщеря.

Торкелсън смръщи вежди, съсредоточен в информацията, която получаваше от слушалката си.

— Спорят за условията на размяната — каза той. — Съдията не иска да му дава бебето, преди да е получил снимките и негативите.

Докато Морланд говореше, Коутс скръсти ръце и поклати глава. Диалогът им ставаше все по-разгорещен, чувах викове, но не успявах да различа думите.

Накрая съдията кимна, обърна се към колата и излая нещо към Гарет, който все още седеше зад волана. Шофьорската врата се отвори и момчето скочи в снега. После отвори задната врата и се наведе над бебешката седалка, за да разкопчае колана.

— Не я докосвай, мамка му! — просъсках.

— Не мога да повярвам, че я е довел — измърмори Коуди.

Гарет освободи седалката от колана, хвана кошчето за дръжката и го остави в снега между съдията и Коутс. Вдигнах бинокъла толкова рязко, че окулярите се удариха в челото ми. Насочих го към бебешкото кошче. Анджелина беше увита в същото одеялце, с което полицейската служителка я отнесе от дома ни. Лицето й не се виждаше. Представих си блестящите й черни очи и нацупените й устнички, които всеки момент щяха да се разплачат, защото не знаеше къде се намира.

— Ето, размяната! — каза Коуди, когато Коутс бръкна в джоба си, извади хартиен плик и го заби в снега до кошчето.

— Чакайте! — казах аз и усетих как ме обзема паника. — Тук има нещо много нередно! Вижте кошчето. — Коуди и Торкелсън ме погледнаха в недоумение. — Слагал съм я в седалка за кола толкова много пъти и знам със сигурност, че този размер бебешко кошче отдавна е малко за Анджелина.

Насочих бинокъла към Гарет. Стоеше облегнат на колата, наблюдаваше двамата мъже и се подсмихваше.

Съдията грабна плика, разкъса го и прегледа съдържанието му няколко пъти. Коутс протегна ръка към кошчето, но Морланд му направи знак да изчака, докато приключи. Минута по-късно, очевидно доволен от видяното, той кимна и Коутс се наведе към детето, но съдията го изпревари и взе кошницата, а с другата си ръка намести одеялото около Анджелина. Когато Коутс посегна да я вземе с похотлива усмивка на лицето, съдията сякаш я бутна към него, с една ръка върху дръжката, а другата напъхана някъде между завивките. Внезапно задната част на кошницата се отвори, чу се остър пукот и снегът от хилядите борови клони по целия планински клон се срути на земята като бял водопад.

Коутс падна назад с разперени ръце.

Торкелсън изтръгна слушалката от ухото си и изкрещя в радиостанцията:

— Кой направи това, мамка му?

— Не съм аз — извика Моралес. — Не мисля, че е някой от нас.

Двамата с Коуди хукнахме през горичката в посока към караваната. Един боров клон ме удари през лицето и отнесе шапката ми, но аз не спрях и за миг, а продължих да тичам надолу по хълма през дълбокия сняг. Двама полицаи се появиха между дърветата от дясната страна на караваната и извикаха на Гарет и съдията да не мърдат от местата си.

Тичах, падах, устата ми се пълнеше със сняг и борови иглички, изправях се на крака и отново хуквах след Коуди, който тичаше пред мен с пистолет в ръка.

Викове и суматоха от всички посоки.

Добрахме се до задната част на караваната, където стояха Гарет и съдията. Полицаите от двете страни на каньона бяха излезли от гората, в това число Сандърс и Моралес с техните ловни пушки. Хамърът, заедно с бащата и сина, бяха обградени.

Съдия Морланд видя полицаите от двете си страни и вдигна кошницата пред себе си, за да се предпази, в случай че някой от нас решеше да стреля. Изражението му не беше уплашено, нито ядосано, а по-скоро пресметливо.

— Слава богу, че сте тук — обърна се съдията към полицаите с онзи тон, който използваше от съдийската си трибуна. — Двамата със сина ми имаме разрешително и дойдохме да изберем хубава коледна елха, но се изгубихме. Съвсем случайно се натъкнахме на Обри Коутс… — Тогава Морланд видя двама ни с Коуди и нелепата му история увисна във въздуха.

Извадих пистолета си, дръпнах предпазителя и казах:

— Предай ми веднага тази кошница, заедно с оръжието в нея, ако не искаш да те надупча като решето.

Прочетох в очите му, че обмисля да я задържи, за да я използва като щит.

— Остави седалката и оръжието заедно с негативите — каза Коуди, отпуснал пистолета до бедрото си. — Уайът Хенкел е в ръцете ни и пее като славей, освен това имаме размяната на запис. Прецакан си. Съдействай ни или умри! Изборът е твой.

— Вие май не ме чухте — каза съдията и ни изгледа нагло като изпечен лъжец. — Двамата със сина ми сме тук, за да си изберем коледна елха…

Коуди се изсмя.

— Нека поясня, господин съдия. Камерата е изключена. Твоята дума срещу осем полицаи и бащата на детето, което ти отне от дома му.

Точно в този момент Коутс изпъшка и се размърда в снега.

— Кучият му син! Мислех, че е мъртъв — каза Коуди и простреля Коутс четири пъти от упор. Всички застинаха по местата си. Коуди бръкна в джоба на анорака си, измъкна оттам пистолет със заличен сериен номер и го захвърли до трупа.

— Ето защо винаги нося със себе си резервно оръжие — каза той на Морланд.

Съдията погледна към Торкелсън, който се появи запъхтян иззад караваната.

— Няма ли да го арестувате? Не видяхте ли всички какво направи току-що?

Никой не обели и дума. Съдията остави димящата кошница в снега. Одеялото падна и отдолу се показа кукла бебе в естествена големина. Пистолетът лежеше в скута на куклата.

Коуди пристъпи напред и се изправи срещу съдията.

— Кой е следващият? Ти ли? — попита той, после кимна към Гарет. — Или твоето повредено семе?

С периферното си зрение забелязах как Гарет се хвърли към баща си. И преди някой от полицаите да успее да реагира, аз вдигнах пистолета и го прострелях. Прицелих се в гърдите, но го улучих в стомаха. Той се преви одве, седна в снега и притисна с ръце корема си.

— Не мърдай — казах.

— Трябваше да го кажеш, преди да стреляш — каза Коуди.

— Аз не съм полицай.

Очите на Гарет преливаха от злоба.

— Ти всъщност не я искаш, повярвай ми — каза той. — Тя носи моите и неговите гени, не забравяй. И тя е повредена като мен. Ще видиш.

Прострелях го в главата и той падна назад, а кръвта му обагри снега. В съзнанието си аз сложих край на връзката между Гарет Морланд и Анджелина. Завинаги.

Торкелсън пристъпи между мен и съдията и каза:

— Достатъчно, господа.

Той внимателно измъкна оръжието от ръката ми и го пъхна в джоба на якето си. От другия си джоб измъкна никелиран полуавтоматичен пистолет и го подхвърли до трупа на Гарет.

— Колко жалко. От него можеше да излезе велик гангстер — каза той на съдията, а после се обърна към полицаите: — Всички видяхме едно и също нещо, нали така, момчета? Коутс и момчето извадиха пистолетите си и се застреляха едновременно. Имайте го предвид, когато даваме показания, братлета.

Всички кимнаха в знак на съгласие. Моралес се разплака от радост и падна на колене. Сандърс пристъпи напред и положи ръка върху рамото на партньора си.

— Но това не е вярно — изплака Моралес. — Аз убих известен педофил при самозащита! Всички го видяхте с очите си, нали?

— Ха — каза Коуди и напъха пистолета от кошницата в кобура си. — Тъкмо се чудех къде е липсващото парче от пъзела ми. Намерих го.

26.

Канън Сити, Колорадо

Вторник, 18 ноември

Една година по-късно

Бях обвинен в умишлено нападение със смъртоносно оръжие заради това, че прострелях Уайът Хенкел, и бях осъден да излежа от една до три години не къде да е, а в Колорадския държавен затвор в Канън Сити. Първоначалното обвинение бе за престъпление с втора степен на обществена опасност, но областният прокурор прояви съчувствие и свали тежестта до пета степен. Милостивият съдия не го оспори. Когато произнесе присъдата, аз казах: Благодаря, Ваша чест, но не заради проявеното съчувствие, а защото заслужавах да вляза в затвора. Трябваше да излежа наказанието си, иначе не бих могъл да живея в мир със себе си. Изпитвах благодарност и за това, че най-лошите ми постъпки останаха неразкрити от областния прокурор.

Съдията заяви, че ще напише писмо до Комисията по изпълнение на наказанията с молба за предсрочно освобождаване, но каза, че трябва да се подготвя психически да излежа една година. Как се подготвя човек за това?

И така, сега нося оранжев затворнически гащеризон и обувки без връзки, а всяка моя дреха е щампована с абревиатурата на затвора.

Храната е поносима, но пейзажът отвън — когато имам възможност да го видя — е доста приятен. Моите Роки Маунтинс са пак около мен, макар и в южноколорадската им версия, без сняг по върховете. Но те са винаги с мен, винаги, обрамчили дните и нощите ми на запад, чак до Монтана.

Аз съм в общата затворническа популация. Пазачите ме закрилят, защото — също като съдията и областния прокурор — са състрадателни. Правят ми услуги, без да съм ги молил. Имам самостоятелна килия с легло, мивка и тоалетна, книги и този лаптоп. В библиотеката има още книги, а медицинското обслужване е съвсем прилично. Държа се възпитано, но не и приятелски с всички останали затворници. Виждам се с истински опасните престъпници единствено когато се храним.

Да, виждал съм Джон Морланд. Пет пъти, ако трябва да съм точен. Той също ме забеляза, но се престори, че не ме е видял. Морланд носи бял гащеризон, което значи, че е осъден на смърт. Всички избягваме затворниците в бели гащеризони, а пазачите ги държат изолирани от нас.

Съдията беше осъден на процеса, който някои от вас са следили по съдебната телевизия и кабелните канали. Въпреки инвестицията му в адвокатски хонорари за първокласен защитник като Бертрам Людик и собствените му убедителни показания — че синът му Гарет и Обри Коутс са били убити хладнокръвно при нескопосно проведена полицейска акция в дома на педофила, където той попаднал случайно, докато търсел идеалната коледна елха — журито избра най-тежкото наказание за смъртта на Дори и издаде присъда за убийство първа степен. Четох някъде, че онези четири снимки, които за пръв път видях в моята всекидневна, са едни от най-разпознаваемите изображения в цяла Америка в средите на онези, които следят съдебните процеси за убийство. Публикували ги дори в списание „Пийпъл“. Въпреки снимките и показанията на Хенкел, Джон Морланд така и не призна вината си за убийствата на родителите си и на съпругата си. Той твърди, че е станал жертва на полицейска измама. Освен това упорито твърди, че той е застрелял Обри Коутс, а не полицията.

По време на процеса всички полицаи, които бяха в Пустинния каньон онази сутрин, опровергаха твърдението му. Един след друг те разказаха различна версия на събитията от тази на Морланд. Защо?

Може би защото Коуди — вдъхновен вероятно от самия съдия — мислеше няколко стъпки напред. Той знаеше, че в затвора за най-долна от всички долни твари се счита педофилът; по-долу дори от доносника. Беше ловен сезон за педофили и дори пазачите си затваряха очите. В този случай затворникът беше съдия, който се бе опитал да помогне на педофил, като го пусне на свобода. Според затворническото разделение Морланд е АдСег — Административна сегрегация. Но въпреки това съм чувал, че е бил нападан няколко пъти, бит, изнасилван и намушкван с нож. Чудя се дали духът на Дори одобрява това. Може би тя има достатъчно вяра, за да му прости. Но аз не мога.

Изпратих му бележка по един от пазачите. В нея пишеше:

Аз излизам след година. А ти? Мелиса ти изпраща поздрави.

Не получих отговор.

След разследването около Кели Морланд беше установено, че тя е била съучастник в престъпленията на съпруга си и коварния си доведен син. В показанията си пред полицията тя споделила, че била шокирана и ядосана, когато Джон се прибрал онази неделя с деветмесечно бебе и обявил, че момиченцето вече е част от семейството им. Обвинила го, че е провалил живота й, и заявила, досущ като Бътерфлай Маккуийн в „Отнесени от вихъра“: „Не знам нищо за бебетата. Нищичко“. Казала, че я хранела с грозде и препечени филийки, а после се разплакала. Когато на следващата сутрин полицията се появила в дома й заедно с Мелиса, тя отворила вратата с Анджелина на ръце и с облекчение връчила бебето на майка й.

Мелиса и Анджелина идват да ме виждат всяка събота. Анджелина е голяма бъбривка. Все така красива и чаровна. Трябва да призная, че всеки път, когато я видя, следя поведението й за нещо — каквото и да е — което да потвърди намеците на Коуди и Гарет относно наследствеността. Никога не съм споделял с Мелиса казаното от тях и никога няма да го направя. Но когато гледам Анджелина и си играя с нея, виждам едно умно, обичливо и енергично малко момиченце. Не виждам нищо, което да доказва думите на Гарет. Нищичко.

Внезапно осъзнах, че в продължение на три седмици от моя живот съм бил измъчван от съмнения. На света има добри хора. Добри хора, сърдечни. Сещам се за Коуди, Брайън, Торкелсън, Сандърс, Моралес, екипа от специалните части, адвокатите ми, пазачите, съдията, който ме прати в затвора. Всички те можеха да решат да бъдат студени, жестоки, безразлични. По-лесният избор. Мисля си, че жестокостта се удава лесно на хората. Но те избират да бъдат добри, макар постъпките им невинаги да се вписват в строгите рамки на закона. Не съм циник.

Но съм реалист. Знам, че всеки е способен на всичко, в това число и аз самият. Тънка е границата между доброто и злото, а понякога, в зависимост от ситуацията, тази граница се мести. И още как! При мен се премести, но аз все пак успях да я прекрача — многократно. И научих, че веднъж щом я прекрачиш, лошите дела стават по-лесни за вършене, защото моралните задръжки са разхлабени, а оправданията смекчават същността на престъплението. Става по-лесно да задвижиш нещата, а после да стоиш отстрани и да ги оставиш да се случват. Точно това направих аз. Без усилие.

И точно затова съм тук, където ми е мястото.

На това смятам да науча и дъщеря си.

Мелиса работи като главен мениджър на хотел „Адамс Марк“. Обитават апартамент в периферията на централната градска зона в Денвър, защото се наложи да продадем къщата поради липса на доходи от моя страна. Мелиса упорито твърди, че апартаментът е идеален. Изглежда приятен на снимките, които ми показва. Единственото нещо, за което съжалява — според думите й — е, че аз съм тук, а Анджелина всеки ден ходи на детска градина.

Родителите ми дойдоха с кола чак от Монтана, за да ме видят. Отдалеч им личеше, че са ужасно притеснени. Аз също се чувствах неловко заради тях, защото знаех колко са се смутили при проверката от охраната на влизане. Баща ми никога не се разделяше с швейцарското си ножче, а майка ми е трябвало да признае, че има метална тел в сутиена си. Когато седнаха в общата стая за посещения, се хванаха за ръце — никога досега не ги бях виждал да го правят. Не можех да отлепя поглед от ръцете им, защото бяха груби и мазолести — като на хора, свикнали на тежък физически труд — за разлика от меките и гладки длани на коравите престъпници, които обитаваха това място. Татко се пошегува, че откак съм напуснал ранчото, е знаел, че рано или късно ще свърша в затвора. Мама го нахока, че говори така, но не звучеше много убедително.

— Беше ми много приятно, когато ни гостувахте — каза тя. — Надявам се да го правите по-често.

— За бога! — сопна й се татко. — Та той е в затвора!

— Но не завинаги — отвърна тя и бузите й пламнаха.

Обещах да им отидем на гости. И то скоро.

— Чудесно, трябва да оправим оградата — каза татко.

— Аз ще направя пай — добави мама.

Коуди се върна в Монтана. Работи в полицейското управление на Хелена и често помага на баща ми в ранчото. Казва, че е щастлив и аз му вярвам. Има сериозна приятелка и иска да я доведе в Колорадо, за да ни запознае. Отбива се на свиждане всеки път, когато пътува на юг, за да се види със сина си Джъстин. Увещава ме да се преместя в Монтана, когато излежа присъдата си. Обмислям подобна възможност, въпреки че в Монтана няма хотели от веригата „Адамс Марк“.

По разбираеми причини разполагам с доста свободно време за размишления относно всичко, което се случи през тези три седмици. Дори успях да си изясня някои неща. Съмненията ми се потвърдиха при едно от посещенията на Коуди в затвора.

— Ти изобщо не си казвал на Джетър да стои настрана, когато бяхме в Монтана, нали? — попитах.

Той се поколеба, огледа се и запали цигара точно под табелата, на която пишеше „Пушенето строго забранено“.

— Не.

— Защо ни подведе?

— Нямах избор. Вие с Мелиса се уплашихте, Джак. Ти не можеше да натиснеш спусъка, защото имаш скрупули. Аз нямам този проблем. Знаех, че Джетър ни е нужен, за да даде тласък на действието и евентуално да очисти Гарет. Така че, когато се върнах у тях, просто го попитах дали мога да ползвам тоалетната и му пожелах късмет в Денвър.

— Затова значи се появи толкова бързо след инцидента в „Апалуза“ — казах.

Той кимна.

— Бях малко по-надолу по същата улица. Съжалявам, че не ти попречих да последваш Джетър в клуба. Нямах представа, че ще ти хрумне такава глупост.

И ми намигна.

О, и още нещо. Нещо невероятно, истинско чудо! Мелиса е бременна в седмия месец. Зачена в последната ни нощ заедно, преди да вляза в затвора. Оказа се, че невинаги стрелям с халосни патрони.

Когато изляза от затвора, ще имаме дъщеря и син. Чудя се как ли ще изглежда синът ни. Нямам търпение да разбера. Вече сме му избрали име, доста дълго, при това. Ще го кръстим Коуди Брайън Сандърс Моралес Макгуейн. На чичовците му.

Благодарности

Авторът би искал да благодари на онези, които предоставиха компетентни мнения, предложения, внимателен прочит и вдъхновение за тази книга, в това число Алисън Херън Лий, Ан Ритенберг, Лори бокс, Моли Бокс, Беки Бокс, както и прекрасният екип на издателство „Минотавър“ в Сен Мартен — Матю Балдачи, Андрю Мартин, Ектор Дижон и несравнимата Дженифър Ендерлин.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.